If I Stay – Zůstaň se mnou Přeložila Veruuuu
Ve věku 26 let Ludwig van Beethoven ohluchl,
což ukončilo jeho úspěšnou kariéru pianisty.
Ale odhodlaný, že taková maličkost, jakou byl jeho sluch,
neukončí jeho hudební kariéru, se můj drahý Ludwig stal skladatelem.
Ukázalo se, že mu to opravdu jde.
Je to jako ten starý výrok.
"Život je to, co se děje, když se zabýváme jinými věcmi."
Vemte si mého tátu. Když se narodil můj bráška Teddy,
sekl s kapelou a sehnal si opravdovou práci, ale pak si učení zamiloval.
Teď tráví dny v pogovém kotli, jakým je hodina angličtiny na střední.
Nebo mou mámu.
Výtržnici, jenž se stala na poloviční úvazek cestovní agentkou
a na ten plný supermámou.
- Teď si jen tak poguje s Teddym. - Posuň se, kámo.
A pak jsem tu já.
Myslela jsem si, že vím, kam mířím. Myslela jsem si, že mám vše naplánované.
Ukázalo se, že nemám tušení.
- Vaše kafe, maestro. - Děkuju. - Já chci taky! - Zapomeň, kamaráde.
Nedáš kokain někomu, kdo už v sobě má perník.
- Neboj, přešli jsme na bezkofeinové. - Mně to snad zaměňovat nebudeš.
Ne, drahoušku, to by bylo týrání dětí.
Hej, viděla jsi to?
MÍSTNÍ KAPELA NA VZESTUPU
Včera mě na to upozornil google.
- Za poslední měsíce jsme ho viděli jen teď díky té fotce. - Já vím.
Panebože, vážně bude předkapelou The Shins?
Jo, při dnešním koncertu v Portlandu.
- To je fakt něco. - Jo, já vím. Je to docela šílené.
Vše, po čem kdy toužil, se plní.
- Vím, že jste spolu teď moc... - Mami, fakt o tom nechci mluvit.
Jen říkám, že pokud se vám stýská, je v pořádku navázat kontakt.
Dobře, jde se. Pokud chcete svézt, musíme vyrazit.
Nové informace o vánici a uzavírání škol.
- Zlato, zvyš zvuk. - Portland a Clackamas dnes čeká sněhová kalamita.
Všechny školy v Portlandu a v okresu Clackamas budou dnes zavřené.
- Ano! Takže žádná škola, děcka. - Není to k vzteku?
Škola skončila navěky!
Vážně jsi zrovna citoval písničku od Alice Cooper?
- Bože, synu, to jsem tě nic nenaučil? - Pojďme postavit sněhovou příšeru.
Můžeme to zkusit, ale vypadá to, že to nebude držet.
- Vy se budete ulejvat beze mě? - Neulejváme se, je sněhová kalamita.
- To není spravedlivé. - Život není spravedlivý. - Pravda.
Ale občas ho musíš trochu popostrčit.
Nebylo by dobré jít do práce s takovým kašlem a roznášet bacily.
Znáte to, jak někoho potkáte
a ten člověk už je tou osobou, jakou se měl stát?
Takový byl Adam.
Nikdo mimo Portland o jeho skupině nikdy neslyšel, ale i tak už byl někdo.
Každý ho znal.
Mě?
Skoro nikdo.
- Co to bylo za hodinu? - Skládání hudby pro pokročilé.
- Co dělá? - Je ještě pokročilejší.
Adame! Čau.
Myslím, že všichni už odešli.
Pojďme se najíst, umírám hlady.
A mimochodem... Ten rocker Adam si tě totálně prohlížel.
Adam Wilde viděl, jak jsem do toho zažraná?
- Viděl, jak záříš, a líbilo se mu to. - Ne, nelíbilo, Kim.
Jo, líbilo, Mio. Líbíš se mu.
- Nefoť ho, Kim. - Nejsem amatérka.
Nemáš zač.
Během dalších týdnů jsem si všimla,
že se Adam motá kolem, když cvičím na cello.
Jsi Mia.
- Jo. - Dobře.
Jen jsem si to chtěl vyjasnit, kolovaly tu drby.
- Já jsem Adam. - Já vím...
Ahoj.
Páni, fanda Yo-Yoa Maa?
- Trochu. - Co je zač? Je někde z ulice nebo tak?
- Máma joja? - Pochází z Číny. A z mistra si neutahuj.
- To je rouhání. - Promiň, moje chyba.
Hele, mám lístky na koncert cellistky.
- Fakt? - Jo, máš zájem?
To mě zveš na rande?
Jo. Jeden rodinný přítel měl lístky a nemůže jít.
Tak či tak, je to v pátek. Mohl bych tě vyzvednout.
Co? Nemůžeš se v té místnosti schovávat napořád.
Na to už je pozdě.
Vidím tě.
Nazdar.
- Já jsem Kim. - Ahoj.
Tak jo, uvidíme se pak.
Čau.
- Panebože! - Co je? - Říkala jsem ti, že se mu líbíš.
Ne, ne. Jen se mě ptal na něco ohledně klasické hudby a...
Fajn.
Radši by na tebe měl být hodný, jinak ho rozšlápnu jako brouka.
Bože, stačilo, chápeme! Jste zamilovaní! Zmizte!
V tomto světě žijí dva druhy holek, Mio.
- Ty, které mají přítele na střední... - A holky jako my, co do vysoké čekají.
Ty jsou mnohem šťastnější.
A jsem z obliga.
Co dneska podnikneme?
Můžeme jet na farmu navštívit Henryho, Willow a mimčo.
Zastavíme se u našich na pozdní oběd? Mio, pojedeš s námi?
Nevím.
V Beethovenově sonátě je taková složitá část, na které musím zapracovat.
A dopisy rozeslali v pátek.
Juilliard.
Konkurz byl před dvěma měsíci, ale pořád ho cítím v prstech.
Tak jo, vidět tě takhle je hrozné.
Hele, kdo ví, v kolik hodin tu poštu dneska doručí?
No tak, musíš jet s námi.
No tak, zlato. Brzy nám odejdeš na vysokou, ať už půjdeš na jakoukoliv.
Kolik sněhových kalamit ještě prožijeme spolu?
Vážně se ve mně snažíš vzbudit pocit viny?
- Můžeš vybrat hudbu. - A teď mě uplácíš.
Zlatíčko, pocit viny a úplatky jsou lepidlem,
díky kterému drží rodiče a puberťáci při sobě, už po několik generací.
Nevzpírej se tradici.
Fajn.
Myslím, že jste říkali, že hudbu vyberu já.
Jo, má pravdu, Teddy.
Rozbal to, sestro, poslechněme si něco staromódního.
Co kdybych pustila pár skladeb od našeho oblíbeného rakouského skladatele,
- Franze Schuberta? - Ne zas tak staromódního.
- Iggy Pop! Iggy Pop! - Teddy, Iggyho můžeš poslouchat na svém iPodu.
- Ale žádné skladby od roku 1978, rozumíš, mladý muži? - Ano, pane.
- Já volím Ludwiga van Beethovena. - Fakt překvápko.
Vždycky jsem přemýšlela nad tím, jestli byli naši zklamaní,
že nejsem víc jako oni.
Snažila jsem se. S mámou jsme chodily na všechny tátovy koncerty.
Tátova kapela se jmenovala Nasty Bruises.
Trapný název, já vím.
V našem městě byste je nazvali slavnými.
A jednu dobu si všichni mysleli, že by to mohli dotáhnout ještě dál.
Takové bylo mé předškolní období.
Ale pak jednoho dne ve druhé třídě...
Chci na to hrát.
Cella jsou šíleně drahá, takže jsem si jedno mizerné půjčila ze školy.
Naši našli studentku místní univerzity, která mě učila hrát.
A já cvičila dnem i nocí. Nemohla jsem se toho nabažit.
Miluju ji, ale nemám daleko k tomu, abych si vypíchla oči.
- Přesně kvůli tomuhle bych nikdy nemohla mít děti. - Amen, sestro.
Líbil se mi ten řád.
Ta struktura.
Ale ve skutečnosti to byl ten pocit v hrudi, co mě dostalo.
Jako by mé srdce bilo spolu s cellem.
Ty vole.
Hraje už od odpoledne.
- Chceš, abych jí řekla, ať toho na noc nechá? - Ne.
Kdybys tam vešla, nejspíš bys dostala výprask smyčcem. To bych neriskoval.
Zajímalo by mě, po kom to má.
Kluci hrají ze dvou důvodů. Aby si vrzli...
Nebo protože jsou nasraní. Ale hlavně kvůli tomu sexu.
To její motivací nejspíš nebude.
No právě.
Nehraje proto, aby něco získala. Hraje ryze pro...
Je to naše dílo.
Druhý den se táta vrátil domů s dárkem.
S mým vlastním cellem.
Není úžasné, jak je život v jednu chvíli takový a pak najednou úplně jiný?
Vezměte si mě, Miu.
Dívku, která myslí jen na cello, na Adama a na to,
jestli na ni bude doma čekat dopis.
A najednou...
- Potřebujeme imobilizovat páteř. - Haló?
- V tuhle chvíli máme vše potřebné. - Promiňte!
Pane! Promiňte! Haló?
Mami.
Teddy!
Tati...
- Deformace levé nohy. - Jo.
- Chceš ji zaintubovat? - Zatím podej ambuvak.
Ne!
Vzbuď se!
Vzbuď se...
Vzbuď se.
Na tři. Raz, dva, tři!
Rychle, podle glasgowské stupnice má 7 bodů.
Ať se v portlandské připraví úrazovka.
Glasgowská stupnice vědomí? Proč potřebujete úrazovku?
Dospívající dívka v kritickém stavu je na cestě do portlandské.
- 8letý kluk při vědomí. - Mami! Tati! Teddy!
Jedeme, Demetri.
Vydrž, zlatíčko. Brzo budeme v Portlandu.
- Jsi v pořádku? - Ne.
- Chceš si vybrat něco z mého šatníku? - Tvůj šatník je děsivý.
- Vlastně ani nechci jít. - No tak, je to jen kluk, Mio.
Jo, ale je to první kluk, se kterým jdu možná na rande,
a já nevím, jestli se mám obléct jako na rande nebo běžně...
Prostě si obleč něco, v čem se cítíš dobře.
- A jestli tenhle Adam nevidí, jak jsi úžasná, pak je to naprostý... - Tupec.
Jo.
Asi budu zvracet.
Radši před než během.
- Ty musíš být Adam. - Jo, to jsem. Jo.
Jsi hezky oháknnutý. Pojď dál, já jsem její táta, Denny.
Já vím, hrál jste v Nasty Bruises, že?
- Páni, už teď na mě děláš dojem. - Mám vaše CDčka.
Jsi ten pravý.
Jsou z nich skvělé podtácky, co? Pojď. Je tu Adam!
- To je Mia? - Jo, je to náš malý rokenrol.
Byla původně fanynka Nasty Bruises.
Ale ne, vykládá ti staré historky?
Ahoj.
- Už bychom asi měli jít. - Dobře.
Tak jo, dávejte si tam pozor, děcka. Slyšela jsem, že symfonie bývají divoké.
- Mějte se. - Pa. - Nashle.
- Tví rodiče působí pohodově. - Říká se to.
No fakt, respektuju jakéhokoliv muzikanta,
který ze sebe dá na jevišti všechno. Byla úžasná.
- Myslela jsem si, že ses na začátku trochu nudil. - Ne.
To chrápala ta dáma vedle mě. Užíval jsem si každou minutu.
Fajn, Hallová, jak to bylo?
Jak se lidem, jakými jsou tví rodiče, povedlo mít dítě jako ty?
Samozřejmě, že ze mě vychovávali rockerku.
Ale podle mé teorie mě při porodu zaměnili.
Fajn, tím se to vysvětluje.
Ne, teď vážně.
Nevím, vždycky jsem si v mé rodině připadala trochu jako Marťan.
Ani jednomu nejsem podobná.
Má máma byla taková drsná ženská a můj táta je děsně přátelský...
A já jsem si vybrala Beethovena a cello.
Když mi bylo osm, viděl jsem jedno staré video,
kde Ramones hráli I Wanna Be Sedated, a připadal jsem si úplně v rauši.
A řekl jsem si, že se musím naučit hrát na kytaru, tak...
mi můj strýc dal jeho starou akustickou kytaru.
Jo, to mi zachránilo život.
Ty lístky jsi ve skutečnosti neměl od rodinného přítele, že ne?
- Ty byly z dvoutýdenních dýšek za rozvážku pizzy. - Proč?
- Proč já? - Protože se rád dívám, jak hraješ.
Jsi v úplně jiném světě.
A jsi krásná.
Přímo tady na čele si ti udělá vráska.
Proč mám takový pocit, že mi celý život obrátíš vzhůru nohama?
Trocha chaosu ještě nikomu neublížila.
O týden později mě Adam pozval na koncert jeho kapely.
Liz, to je Mia. Mio, Liz.
Musím na tomhle zesilovači vyměnit lampu. Uvidíme se tam.
Tak fajn.
Raz, dva, tři, čtyři!
Děkujeme a dobrou noc!
Tak jaké další kapely se ti líbí?
Líbí se mi převážně klasika.
Jasná páka, zbožňuju klasický rock.
Mio! Hej.
- Není ti nic? - Moc si tu s nimi nerozumím. Jako obvykle.
- Hej, Adame, u Darrena je afterpárty, jdete? - Jo. Jo, jdeme. Jasně.
- Půjdeš? - Mám večerku. - Večerku? - Jo.
Dobře.
Tak tě propustíme brzy.
- Díky, že jsi s náma dneska pobyla. - Jo, bez problému.
Hej, Adame! Prostě jí dej pusu a razíme, chlape!
Pojď.
- Je to v pohodě, že jo? Jako mezi námi? - Jo.
- Je to v pohodě. - Konečně jsi poznala Liz. - Jo.
Vy dva toho máte hodně společného. Bylo mezi vámi...
- někdy něco víc, nebo... - Vlastně jsem rád, že jsi to zmínila.
Máme hodně společného.
Například to, že se nám oběma líbí holky.
Chodí s Astrid.
Páni!
Do toho, Astrid.
Tak tohle už jsme si ujasnili.
- Mrzí mě, že s námi dneska nemůžeš zůstat. - Jo, já vím.
- Mio, jen běž. Užij si to. - Mami? - Kat! Padej od toho okna.
- Tati? - Promiň.
Vašim nevadí, když ještě budeš venku, takže ty sama nechceš, nebo...
Hele, myslím, že na mě něco leze.
Jasně.
Jo, tak se ozvi, až ti bude dobře.
- Uvidíme se. - Ahoj, Adame. - Mami, vrať se dovnitř.
V neděli vždycky pořádáme hromadné večeře, měl by ses někdy zastavit.
Díky.
Možná to přijdu omrknout.
Víte, že to od vás vůbec nebylo hezké.
Co je? Neměla by se bát trávit čas s takovými lidmi. Jsou jako my.
No právě.
- Tak jo, vytáhněme ji. - Budu vzadu.
Jedem, jedem.
- Co tu máme? - Selhání plíce, zlomená žebra. - Nejspíš tři.
- Oděrky na nohou, tváři. - Poranění mozku, je v bezvědomí.
A má vnitřní krvácení. Zbytek rodiny zrovna vezou.
Ultrazvuk, rentgen, proveďte testy a zjistěte krevní skupinu.
- Přivezte sem dýchací přístroj, prosím. - Až napočítám do tří. Raz, dva, tři.
Dobrý, promiňte, potřebuju informace o mé rodině.
Jedná se o Kathleen Hallovou, Dennise Halla a Theodora Halla?
- Jdeme. - Haló?
- Hele, dívala jsem se na to. - Natržená slezina, musíme sebou hodit.
Vezeme Miu Hallovou na operační sál č. 1.
Tak jo, jedeme.
Musíme odstranit slezinu, kapalinu z plíce a zjistit příčinu krvácení.
- Pokud chce žít, měla by začít bojovat. - Začít bojovat? A jak to mám udělat?
Mluvte se mnou někdo, prosím! Pomozte mi!
Tak jo, začneme.
- Očistěte to. - Tác s nástroji je téměř připravený.
Pohyb, pohyb. Děkuju.
- Hloubka bezvědomí je pořád vysoká. - Umírám?
O tohle tu jde?
Řeknu ti tajemství, zlatíčko.
Celé to máš ve svých rukou.
To, jestli budeš žít, jestli zemřeš, je jen na tobě.
Takže s čímkoliv to bojuješ, musíš teď pořádně zabrat.
Zavolejte do krevní banky, potřebuju dvě jednotky 0-.
- Mějte je připravené. - Podle mě jich bude potřeba mnohem víc.
- Najděte její příbuzné, prosím. - Hned to bude, pane.
Jednoho z rodičů zrovna vezou na sál č. 4.
Tati?
Musíme zmírnit ten otok.
Na chlapa, co měl takovou těžkou autonehodu, má vážně kliku.
Hej, Mio! Koukni, koho jsem našel, jak se potlouká před domem.
Chceš ho tu?
Měl jsem hlad.
Jsem ráda, že jsi přišel.
Protože máš hlad a my tu máme jídlo, co můžeš sníst... - To mám nejradši.
Z cesty, lidi, mám za sebou dvojitou směnu a potřebuju se najíst.
- Ale té číny sním za dva. - Ahoj, Willow, jak je?
Vítej, Adame, ráda tě vidím.
Chovej se slušně a uděláme z tebe pravidelného hosta.
- Dobře, mami. Chápeme to. - Díky. - Pojď.
Dobře, tak kdo to je? Bobby Schayer z Bad Religion.
- Tim Leitch z Fear. - Tim Leitch z Fear. - Ten chlapík z Dead Moon.
- Andrew Loomis. - A ten chlap z The Wipers, Sam Henry.
Když se nad tím zamyslíte, Portland je ráj legendárních punkových bubeníků.
- Dobrý postřeh. Mio, tvůj muž zná svou punkovo-rockovou historii. - Díky.
Panebože! Panebože! Něco mě píchlo.
- Kdo tohle dělá? - Včela?
- Zlato, určitě to byla včela? - Jo, to žihadlo musí ven. - Ne, to ne.
Věř mi, tohle jediné jsem se ve skautu naučil.
Mám to.
- Rozhodně víc sexy než pinzeta. - Klídek, ženská, ty už jsi zbouchnutá.
Mělo by tě něco píchat častěji.
Mrzí mě, že tohle byl od našeho prvního rande nejbližší kontakt.
Jo, možná bychom s tím měli něco udělat.
Líbí se mi, jak přemýšlíš, Hallová.
NECHOĎ NA BALKÓN.
- Adame? - Jdu nahoru.
- Ne, to nemůžeš. - Musím ti něco říct.
A stejně už je pozdě, už lezu.
Proboha.
Tak fajn.
Schroeder!
Ahoj.
- Myslela jsem, že jsi šel domů. - Zabloudil jsem.
- To s včelím žihadlem ses vážně naučil ve skautu? - Ne, to jsem si vymyslel.
Jen jsem ti chtěl ocucávat ruku před všemi přáteli tvých rodičů.
Co jsi mi chtěl říct?
Dnešek byl úžasný.
Chováte se jako opravdová rodina.
Myslím, že to jsem ještě na vlastní oči neviděl, je to úchvatné.
To jo, ale věř mi, vždycky tomu tak nebylo.
Když jsem byla malá, bylo to hrozně chaotické.
Byli dlouho vzhůru, tak já byla taky.
A jednou za čas byl táta na turné celé týdny.
Nedrželi tak pospolu, dokud se nenarodil Teddy.
A co ty? Jací jsou tví rodiče?
Nejsou zrovna součástí mého života.
Upřímně si ani nemůžu vzpomenout, že by někdy společně jedli.
A pokud chceš svého otce vypátrat, tak to chvíli trvá...
- Adame. - Ne, to je v pohodě.
Nevadí mi být převážně sám.
Ale o to tu jde,
nejsi sám.
Teď už ne.
Počkej.
- Chci na to jít pomalu, dobře? - To miluju.
- Je tam dost místa? - Trochu níž, prosím.
- Šití. - Tady.
Operace trvá už hodiny a ještě zdaleka není u konce.
Musím najít svou rodinu.
Kim? Kim, počkej!
Přišla jsem hned, jak to šlo. Co se stalo? Jsou všichni v pořádku?
- Nevíme. - Babi, dědo... - Musíme zjistit, co se tu ksakru děje.
Promiňte, jmenuju se Estelle Hallová.
Náš syn, Denny Hall, jeho žena Kathleen a jejich dvě děti
měli dnes ráno autonehodu. Chtěli bychom vědět, jak na tom jsou.
- Ano, jistě. - Pan a paní Hallovi? Já jsem Liddy, vaše sociální pracovnice.
Zrovna mi vás dali na starost. Moc mě mrzí, co se stalo.
Zatím jsem neměla možnost promluvit si s doktory, ale vím,
že Miu a Dennise pořád operují.
Nejspíš pak budou převezeni na JIPku.
V systému zatím nejsou informace o Kathleen, ale Theodore...
- Teddy? - Ano, Teddy. Když ho přivezli, tak byl při vědomí.
Zrovna mu dělají CT.
Zkuste si zatím udělat pohodlí a já za vámi přijdu hned,
- jakmile budu vědět něco nového, ano? - Děkujeme.
Henry a Willow už jsou na cestě, taky jsem se snažila dovolat Adamovi.
Nechala jsem mu pár vzkazů, ale ještě se neozval.
Na světě existují dva druhy lidí, Kim. Ti, kteří mají rádi opravdovou kávu,
a ti, kteří mají rádi slaďárny se směšnými jmény.
Páni. Nebudu se stydět za to, že miluju skořicové chai latté.
- Děkuju moc. - Smrdí to, jako kdyby se ti do hrnku vyzvracely Vánoce.
To mi nevadí.
Takže... Adam.
- Je to super? - Připadá mi to jako něco velkého.
Je to šílené. Nemůžu jíst, nemůžu spát.
- Ale? - Pro začátek, nerada chodím na jeho koncerty.
- Nelíbí se ti jeho hudba nebo... - Ne, jeho hudbu zbožňuju.
Píše tak úžasné písničky a...
Já nevím, když vyjde na jeviště, tak mu mám prostě chuť olíznout líčko.
No páni.
Ale když jsem s jeho bandou, tak si připadám...
- Jako ryba na suchu? - Jako z Marsu.
Ale no tak, jeho přátelé ti starosti nedělají, to on.
Je starší, je v kapele
a motá se kolem něj kupa holek. To je strašidelné, chápu to.
Co když nám to nevyjde?
- Pomůžeš mi postavit se na nohy? - To si piš.
Ale jestli to mezi vámi bude vážné, opovaž se stát jednou z těch holek,
co o sobě mluví jen v množném čísle.
- Milujeme zimu. - Nikdy nepoužíváme deodoranty.
Máme rádi jen věci z merlíku čilského.
Pokud se z tebe někdy taková holka stane, tak tě odprásknu.
Pokud se ze mě někdy taková holka stane, tak ti sama dám zbraň.
Mami? Jakou znáš nejdrsnější sexy rockerku?
- Debbie Harry. - Fajn, bezva. - Nebo Patti Smith či Joan Jett.
Lucindu Williams, i když ta je country. Kim Gordon.
- O co jde, o projekt do společenských věd? - Ne, to kvůli Halloweenu.
- Na dnes večer, jdeme s Adamem ven. - Půjdeš za rockerku?
Ani tam nechci jít.
Králíčku.
- Co se děje? - Chci zapadnout do Adamova světa.
Chci být jako jeho přátelé, ale co když to neunesu?
Celou tu punkovo rockerskou záležitost, jak máš žít okamžikem.
Pak moje oblečení vrátíš ráno ke mně do skříně a vrátíš se ke svému stylu.
Zlatíčko, je to jen jedna noc, ne?
Vím, že to není tvůj styl,
ale proč nezkusíš žít divoce a jen daným okamžikem, ať zjistíš, jaké to je?
Možná budeš překvapená.
Čau, Adame.
Já žasnu, Hallová. Netušil jsem, že to máš v sobě.
- To ty jsi mě odrovnal. - Jdu za Beethovena.
Ludwigu.
No tak, jdeme.
Nazdar, Adame.
Debbie Harry vždycky říkala:
"To kouzlo tkví v panáku před představením." Takže do dna.
- Já si nedám. - Dobře, bude tady, kdybys chtěla.
- Hej, Adame! Jdeme na to. - Dobře, jdu se do toho opřít.
- Neuteč mi s nějakou mou napodobeninou. - Pokusím se.
Užij si to.
Bože, Mio.
Vypadáš úžasně. To sis koupila v Seattlu?
- Hej, chcete kostičku? - Ztrapňuješ se.
No tak, aspoň mi dej číslo.
Dámy a pánové, Willamette Stone!
Veselý Halloween.
Jdeš?
- Mio, musíš jít taky. - Počkej.
Čauky. S dovolením. Uhněte.
- Čau, Adame. Čau, rockerko Mio. Čau, lidi. - Čau.
Takže...
líbím se ti takhle?
- Aspoň jsi na to konečně přišla. - Ne, ale vážně.
Líbí se ti, jaká jsem dneska?
Víš, co se mi líbilo? To, jak sis užívala naše představení.
Jak jsi chtěla tancovat a že jsi s naší sebrankou pobyla i po koncertu.
To bylo super.
Jo, ale líbím se ti víc,
však víš,
- takhle? - Víc než co? - Víc než normální Mia.
Však víš, s těmi vlasy, s líčením a v tomhle oblečení.
Mio, tvoje oblečení je mi úplně ukradené.
Copak to nechápeš?
To, jaká jsi teď, je ta stejná holka, do které jsem byl zamilovaný včera.
Ta stejná, do které budu zamilovaný i zítra.
Zajdeme někam?
Jo.
Páni.
- Co je to za místo? - Je to stará loděnice.
Jednoho dne to tu dáme s kapelou do kupy a budeme tu zkoušet a nahrávat.
Je to dokonalé.
Jako ty.
Adame.
Jo?
Ještě jsem nikdy...
Prostě to ber, jako kdybychom spolu hráli.
- Adame, to nedává smysl. - Ale ano, dává.
Dobře, sundám ti kabát.
Fajn.
Tak dobře.
Máme tu čtyři struny.
Strunu C
a G...
D...
a A.
A kdybych hrála glissando,
bylo by to nějak takhle.
A kdybych hrála pizzicato,
bylo by to takhle.
- A kdybych hrála forte... - Forte umím.
Jednotka intenzivní péče.
Ano, je.
Jak se máš, krásko?
Řekla jsem jim, že tě neopustím.
Nespustím tě z očí.
Máme tu dalšího z té nehody, sestro Davisová.
Tati, díkybohu.
Panebože, Georgi. Bude v pořádku?
Zrovna píšeme do karty nové informace, doktor si s vámi brzo promluví.
Tati?
Kde je? Kam jste ho odvezli?
Jen dopíšu pokyny a pak je jen tvoje.
- Ta holka dostala pořádně zabrat. - Jo, a to bylo to lehčí.
Takováhle nehoda? Matka byla na místě mrtvá a otec zemřel na operačním stole.
Chudák holka, probudí se jako sirotek. Pokud se vůbec probudí.
Mami.
Tati!
Dostanu tě!
Miluju tě.
Teddy!
Teddy.
Ahoj, maličký, koukni na ten pokoj. Dostal jsi ten nejlepší v celé budově.
Není ti nic?
Máš pravdu. Odpočiň si.
Nikam nepůjdu.
Babičko, ahoj, zrovna jsem přijela.
Říkají, že to nejhorší má ze sebou. Převezli ho na pokoj,
tak jsem si řekla, že půjdu sem, než se poptám na Kat a Dena....
Oni to ne...
Proboha!
Omluvte mě.
Teď jsi můj, Teddy.
A ať se stane cokoliv, já tě nikdy neopustím.
Zvládneme to.
Poslyš, musím něco zařídit.
Ale slibuju ti to, Teddy.
Adame.
Ty jsi přišel.
Poslyš, nemůžeš dopustit, aby Teddy vyrůstal bez rodiny.
Musíš bojovat. Dokážeš to. Musíš.
Mio!
- Promiňte. - Pane. - Mio! - Adame.
Mio!
Chodit s Adamem bylo jako učit se létat.
Bylo to vzrušující a děsivé zároveň.
To jaro bylo kouzelné období.
Adamova kapela hrála ve větších klubech a na festivalech v jiných městech.
Jakmile odmaturoval, začali mít čím dál víc vystoupení.
Na podzim si jich začaly všímat nahrávací společnosti.
I mě si lidé začali všímat.
Byla jsem první středoškolačkou, kterou kdy pozvali,
aby zahrála sólo na podzimním univerzitním recitálu.
A i když byl Adam hodně pryč,
tak když byl ve městě, byli jsme spolu pořád.
- Nemůžu uvěřit, že budu trčet ve škole další rok. - To uteče.
Pořád přemýšlíš nad tím, že se přihlásíš na Lewis & Clarkovu?
Jo, jasně. Ta škola má skvělý program pro muzikanty.
Musím najít něco, kde mají stipendia.
Možná bychom mohli bydlet kousek od sebe.
Nebo bychom mohli vynechat to dojíždění a bydlet spolu.
Vážně?
To zní dokonale.
Ta holka je dobrá.
- Pane, řekl jsem vám, že tam nemůže. - Jak to myslíte, že nemůžu dovnitř?
- Taková sračka! - Pane, tady být nemůžete, musíte se uklidnit.
Návštěvy JIPky má povolené pouze rodina. Jste její rodina?
- Jo, dostala jste mě. Nejsem rodina. - No tak, pusťte ho dovnitř.
Mám zavolat ochranku?
Adame.
Juilliard?
Prostě se mrkni do počítače a zjisti si, jaké jsou požadavky k přijetí.
Říkají o ní, že je nejlepší.
Jistě, že je, ale je na druhé straně naší země.
A Lewis & Clarkova vysoká má skvělý hudební program.
A kromě toho je můj život tady.
- Tati, můžu se tě na něco zeptat? - Ty vždycky.
Chybí ti někdy tvá kapela?
Co tě to tak napadlo?
Pořád říkáš, že jsi odešel z kapely, abys byl lepším tátou.
Ale i když jsi byl v kapele, tak jsi byl skvělý táta.
Nemusel ses vzdávat něčeho, co jsi tak miloval, jen kvůli nám.
Ne, zlatíčko, já jsem se ničeho nevzdal.
To dobrodružství jsem si už užil
a pak nastal čas na nové dobrodružství s vámi.
A někdy v životě činíš rozhodnutí
a někdy z tebe tvá rozhodnutí činí to, kým jsi.
Dává to smysl?
Jo, myslím, že takovým rozhodnutím bylo cello.
Přesně tak.
Myslíš, že se s kapelou někdy někam přemístíte?
- Ne, proč? - Nevím, abyste viděli nové místo.
Třeba New York.
To si nedokážu představit, jsme z Portlandu, chápeš ne?
Jo.
- Musím ti něco říct. - Tak to si to musím poslechnout.
Všechna tahle alba si koupím.
Páni, utratíš celé tři babky? Zpomal, máš nákupní horečku!
Mami, no vážně, z toho jsem teď ještě nervóznější.
- Promiň, prostě mě ignoruj. - Jo, předstírej, že tu nejsme.
- Tati, upřímně, jaké to bylo? - Podle mě to bylo fantastické, Mio.
- To říkáš o všem. - Protože jsi úžasná, musí si tě pozvat na konkurz.
Jo, ale ty to nechápeš. Tohle je Juilliard.
Nejde jen o nějaké punkové album,
- kde utváříš hudbu i mlácením do zdi v naději, že to bude znít dobře. - Páni.
Promiň, vážně jsem to tak nemyslela.
Nemá to smysl.
Nejsem dost dobrá.
Podle mě se ti ta poslední skladba hrozně povedla.
Vážně?
- Myslím, že to dokážu líp. - Tak do toho.
- Dobře. - Jo. Tak do toho.
- Vždycky se mi stýská, když jsi pryč. - Bude to jen pár dnů. Možná víc.
Jsem si jistá, že na City Limits zaválíte.
Určitě nemůžeš jet? Jsem si jistý, že bych tě vecpal do pouzdra na kytaru.
Jela bych, ale mám školu.
Páni, myslel jsem si, že ten zvuk už nikdy neuslyším.
- Pohni, chlape, musíme vyrazit. - Tak jo.
- Vrátím se, než se naděješ. - Dobře. - Dobře.
- No tak, musíme jet. - Přivezeme ti ho zpátky, jasný? - Pa.
Užijte si to.
Jedem.
Nějaké novinky z Austinu? Ozval se ti Adam?
Ne, volala jsem mu, ale neozval se mi.
- To je v pohodě, má toho moc. - Jo, život na cestách.
Netvař se tak.
My o vlku...
- Haló? - Ahoj, zlato. - Tak už jsi bohatý a slavný?
Ještě ne, ale společnost Merge Records nám udělala nabídku. Je to šílené.
Nekecej, to je úžasné, Adame.
- Jo, zrovna nám tu pořádají večírek. - Chybíš mi.
Ty vole! Polil jsi mi celý mobil šampaňským!
Haló?
Počkat, počkejte.
Promiňte.
Mio, počkej.
- Promiň, neviděl jsem tě. - To nic, jen jsem vám přinesla něco k snědku.
Bezva, díky. Připravujeme se na zítřejší večer.
Bude to takový návrat na místo činu. Náš první koncert od podepsání smlouvy.
- Adame. - Jo?
Podala jsem si přihlášku na Juilliard.
Cože?
- Je to jedna úžasná škola... - Jo. Vím, co je to Juilliard.
- Byl to jen takový rozmar. - Není to v New Yorku? - Je.
- Proč jsi mi to neřekla? - Zkusila jsem to,
ale řekla jsem si, že na co ti to říkat, dokud to není reálné?
- Dobře, tak proč mi to říkáš teď? - Pozvali mě na konkurz.
Do San Francisca.
Páni.
Juilliard. Mio, to je...
Gratuluju, to je super.
Jo, ale nevezmou mě tam.
Ale je docela pecka, že mě vůbec pozvali na konkurz.
Většinu lidi nepozvou.
Yo Ma by si raději měl dávat bacha, co?
Koncert na místě, na kterém to začalo, byl jiný než jakýkoliv předtím.
Sršela z nich energie, byli lepší a sebevědomější než kdy dřív.
A zdálo se, že se z Adama stává skutečná hvězda.
- Byli skvělí, sleduju jejich tvorbu. - Díky. Díky, že jste přišli.
Líbil se vám koncert? Bezva.
Díky, lidi.
- Ahoj. - Na tom jevišti jste neskutečně váleli.
- Jsem rád, že jsi to stihla. - Samozřejmě, že jsem to stihla. - Áčko!
- Čau, kámo, nemůžu uvěřit, že jsi tady. - Jak je, brácho? Rozjeli jste to.
- Mohl bys mi dát podpis? - Jo, jasně.
No páni, tak jo.
- Mám tam vytetované Willamette Stone. - Jo, to vidím. Tak hotovo. Bezva.
Jestli jsi tak znuděná, že si musíš číst, tak jsi možná měla zůstat doma.
Jen si snažím dodělat domácí úkol.
A dělám si průzkum, jakou hlášku si nechám vytetovat nad levé prso.
- Co to? - Na poslední chvíli si nás objednali na několik koncertů v Seattlu.
Musíme odjet dnes večer, takže...
- Na jak dlouho? - Nevím. Asi tak na týden? 10 dnů?
Těžko říct.
Jo, ale už jsme měli plány. Vzpomínáš? Má narozeninová večeře?
No jo, sakra. Promiň.
To nevadí, jen bych si přála, abys mi o tom řekl.
Jo, tak jako jsi mi řekla o Juilliardu?
A aby bylo jasno, o tom turné jsem se dozvěděl až dneska těsně před koncertem.
Takže o to šlo s tím: "Jsem rád, že jsi to stihla." Proto jsi na mě naštvaný?
Proč by mě štvalo, že jdeš na školu, co je 5000 km daleko?
- Nejdu tam, Adame. Je to jen konkurz. - O kterém jsi mi ani neřekla, Mio!
A kromě toho tu nejde o Juilliard, ale o to, že zahazuješ na naše plány.
Jsi lhářka.
Naser si, Adame! Na nic jsem se nevykašlala!
Zbláznil jsem se, nebo jsi řekla, že společné bydlení by bylo dokonalé?
- Co? - To... - Ne, víš ty co? To je v pohodě.
- To je fuk. - Co? Ty jako můžeš jít za svými sny,
ale já to můžu udělat jen s tvým svolením?
A mám tu prostě sedět, čekat a doufat, že se každých pár týdnů vrátíš?
- To má být fér? - Lhala jsi mi, Mio. Měli jsme plány.
Jednu chvíli je to takhle a pak zas úplně jinak.
V takových sračkách jsem vyrostl, nestojím o ně.
I kdybych na Juilliard šla, nějak bychom to vyřešili.
- Zlato, můžeme si psát, skypovat... - Skypovat? Skypovat?
Ježiši, Mio! Měla jsi někdy vztah na dálku? Je to kravina!
Jasný? Je to jako chodit s duchem.
Ale skype všechno vyřeší, že?
Jsi tak hrozně naivní, víš o světě úplné hovno.
- Nemůžu uvěřit, že jsi mi řekl něco takového. - Mám ti to napsal?
Adame! Promiň, kámo,
ale jestli chceme do motelu přijet před svítáním, musíme vyrazit.
- Ne! Ne, nemůžeš mě tu takhle nechat! - Proč jsi mi to neřekla?
Možná proto, že mě děsí, že bych tě ztratila!
Víš co? Dělej si, co chceš. Já udělám totéž.
- Fajn, ale aby bylo jasno, to ty odsud odjíždíš pryč! - To je fuk.
- Pan a paní Hallovi? - Ano.
Mia je pořád v bezvědomí.
Lékaři provedou několik testů,
aby zjistili, zda dokáže dýchat i bez dýchacího přístroje.
- Tak to je dobrá zpráva. - Pokud dokáže dýchat sama, tak ano.
U pacientů v kómatu je prvních 24 hodin zlomových.
- Pokud vykáže nějaké známky vědomí... - Adame. - Promiň, musím jít.
- Jídlo bylo dobré, ale obsluha byla trochu... - Tiše.
- No promiň, ale je to pravda. - To není nutné řešit.
- Kdy se budou otvírat dárky? Mio? - To bude bezva.
- Chceš se do toho pustit? - Jo, jasně.
Myslela jsem si, že máš být v Seattlu.
Dneska nevystupujeme, tak jsem si řekl, že bych sem na otočku zajel.
Co je to?
To je replika Jolariho sálu v San Franciscu.
Kde proběhne tvůj konkurz na Juilliard. Tak vypadá tamní strop.
Nalepil jsem to tam.
- To je ohromné. - Jo.
Říkal jsem si, že když se na něj budeš dívat každou noc,
nebude ti to tam připadat tak děsivé.
Co chceš, Adame?
- Mio, omlouvám se. Vím, že jsem to podělal. - Ne, ne.
Nemůžeš si prostě jen tak zmizet z mého života
- a pak se zase objevit, kdy se ti zlíbí. - Já vím, ale...
Lidé v mém životě se na mě často vykašlali,
- takže když sis začala dělat plány... - Mě neztratíš.
Adame, já tě miluju.
Ale tyhle poslední dny...
- Bylo to peklo. - Já vím.
Já vím, pro mě taky.
Všechno nejlepší.
- Aspoň vím, že jsi to balil sám. - Zmlkni a otevři to. No tak.
Je to cello a kytara.
Chápeš?
Bože, jak já tě nesnáším.
Kdy sis uvědomil, že ti jde hraní?
Nevím.
No tak, kdy k tomu došlo?
Vlastně tu byla jedna taková noc.
Když jsme poprvé začali vystupovat.
Těsně před vystoupením mě Liz ukecala, abych jí šel do obchodu koupit Red Bull.
Tak jsem tam vešel a byl tam jeden ožralý chlap, co si kupoval láhev Jacka.
A já si uvědomil, že to je on.
Že je to můj otec.
A prostě jsem zkameněl.
A on se na mě podíval...
a odešel.
Neměl ponětí, kdo jsem.
To je na hovno, Adame.
Tu noc jsem pak hrál jako šílený.
Nevím, jestli jsem si myslel, že jsem dobrý.
Ale věděl jsem, že na ničem jiném mi nezáleží.
Až doteď, než jsi přišla ty.
Když hraju,
představuju si, že jsem uvnitř cella.
- Jako by to byl můj domeček. - Vážně?
Vlastně ne, dělám to jen kvůli klukům.
- Uhnala jsem na to tebe, ne? - Jo. - Jo.
Jak mám najít sílu na to, abych tu zůstala?
Jaké by to bylo, kdybych se probudila jako sirotek?
Kdybych už nikdy neucítila, jak táta dělá lívance?
Kdybych už nikdy nestála vedle mámy
a při mytí nádobí si s ní tiše nepovídala?
Ale jak bych mohla odejít?
Sestra řekla, že to mám v rukou já.
To, jestli budu žít, jestli zemřu...
záleží jen na mě.
A to mě děsí ze všeho nejvíc.
Mia Hallová.
Zlom vaz.
Děkuju za odvoz, dědo.
Bylo to...
Děkuju.
Mio.
Jen jsem ti chtěl říct, že jsem tvůj konkurz sledoval ze zákulisí.
Nebyl jsem si jistý, jestli to to cello přežije.
- Já vím, nevěděla jsem, že to mám v sobě. - Ale máš.
Byla jsi nebojácná, dala jsi do toho všechno.
Mio.
Máš v sobě něco výjimečného.
Tvůj táta to v sobě měl taky, ale nikdy jsem mu to neřekl.
Nikdy jsem se o jeho tvorbu moc nezajímal.
A nechci tu stejnou chybu udělat i u tebe.
Pokud tě ti lidi z Juilliardu nepřijmou, tak jsou to naprostí hlupáci,
protože to, co jsi tam předvedla, bylo neuvěřitelné.
Děkuju, dědo.
Ahoj, tak už jsi zpátky!
- To byla fakt krásná písnička, Adame. - Teprve bude.
Jak to šlo? Vytřela jsi jim na tom konkurzu zrak?
Udělí ti plné stipendium?
Asi jsem si vedla dobře.
Ale bylo to trochu jako hrát sochám.
Ale no tak, vsadím se, že sis vedla líp, než si myslíš. A pokud ne...
Vlastně...
Adame, hrála jsem snad nejlíp za celý svůj život.
Bylo to, jako kdybych byla posedlá. A ta hudba se prostě...
chrlila z mého nitra.
Bože, nic podobného jsem nikdy necítila.
Páni.
Kéž bych to tak viděl.
Jo, to bych taky chtěla.
Víš, tentokrát jsem vážně měla pocit,
že na to mám.
Proč jsi mi nezavolala a nepochlubila se mi po konkurzu?
Já vím... Vím, že jsem měla, ale...
- Nechci se hádat, ano? - Já vím, ani já ne.
Tak jo, hrála jsi nejlíp za celý svůj život, měli bychom to oslavit.
Jak to, že jsi mi nikdy nenapsal písničku?
Nevím, psaní o věcech, co mě dělají šťastným, mi moc nejde.
Pokud chceš písničku, budeš mi muset být nevěrná nebo tak.
- Co musím udělat, abys o mně napsal celé album? - Nebuď chamtivá.
Myslím, že jsem se tam nedostala. Bylo tam tak sto dalších děcek.
Pak si nebudu muset rozhodovat, že?
Ale když tě vezmou, tak už je rozhodnuto, ne?
Mio, no tak. Nebudu tím kreténem, kvůli kterému nepůjdeš na Juilliard.
Kdyby šlo o mě, nechala bys mě jít.
Jo, ale to už jsem svým způsobem udělala.
- Chodíš na svůj vlastní Juilliard. - Jo, já vím.
Ale pořád jsem tady.
Ano? A pořád jsem do tebe šíleně zamilovaný.
Jo, já do tebe taky.
Tady jsi.
Hledala jsem tě všude.
- Váš velký koncert byl asi zrušený, co? - Jako by mě to zajímalo.
- Promiň... - Ne, to je v pohodě. Chápu to.
Hned ten první den.
Hned ten první den,
co jsem šel kolem té místnosti a viděl ji hrát, bylo rozhodnuto.
- Bože, jsem takový idiot. - Ne, Adame. Nech toho.
Přijali ji?
Na Juilliard?
Nevím.
Dopisy rozesílají v pátek.
Myslím, že se to měla dozvědět dneska.
Nemůžu...
Nemůžu ji znovu ztratit.
Pojď.
A co teď?
Musím se tam dostat, musím ji vidět.
Promiňte.
Dobrý, je tu jedna dívka, která rodí na toaletách ve třetím patře.
Je tam dole a vrčí, řve a všude je tam krev!
- A je to fakt nehygienické, někdo tam musí okamžitě jít. - Dobře.
- Někdo tam dole musí jít hned teď! - Do hajzlu! - Běž!
Promiňte, mladý muži, říkala jsem, že sem nemůžete.
- Okamžitě zavolej ochranku! - Mia Hallová?
Prosím, jen chci pocítit tvůj dotek.
- Mio. - Prosím.
- Ruce pryč! Jdeme. - Co to děláte? Pusťte mě!
Tohle nemůžete!
Snažila jsem se na to jít po dobrém.
Nepoznala byste něco dobrého, ani kdyby vás to kouslo do zadku!
Uklidni se.
- Willow? - Willow?
- Co se tu, sakra, děje? - Snažili se dostat na JIPku.
Jo, protože ta sestra je ježibaba a nedovolí nám jít za Miou.
Tyhle děti osobně znám, tak mi dovolte, ať se o to postarám.
Fajn, ale ať jsou v čekárně.
- Co jste si, sakra, mysleli? - Potřebuju vidět Miu.
Teď vás bude potřebovat víc než kdy dřív.
Co se děje?
Willow, co se děje?
Willow, proč nejsi s Teddym?
Willow.
Do hajzlu...
Teddy!
Pane a paní Hallovi.
- Teddy. - Jsem Dr. DeVenne.
- Teddy? - Je mi to velice líto. - Kde je?
Epidurálně krvácel do mozku.
- Udělali jsme vše, co bylo v našich silách, abychom ho zachránili. - Ne!
Nikdy od teeballu nepřejde k baseballu.
A nikdy se nenaučí řídit.
Nikdy nepolíbí holku.
Nikdy se nezamiluje.
Bože!
Nechci... Nechci...
Bože, já nechci...
Už v tom nechci pokračovat, chci, aby to skončilo!
- Podejte mi kartu. - Má tuhé břicho, je plné tekutiny.
Kriste, splenektomie, mozková kontuze, selhání plíce.
- Musíme sebou hodit. - Klesá jí tlak i pulz.
- Rychle zpátky na operační sál. Jedeme, pohyb. - Z cesty.
- Otevřete dveře, prosím. - Přivolejte výtah. - Z cesty!
Ví, že jsme na cestě?
Dobrá, zlatíčko, udělali jsme pro tebe vše, co jsme mohli.
Teď už je to jen na tobě.
Panebože, Mio.
Adame.
Sbohem, Adame.
- Už je to skoro tu. - Nalej mi trochu. Jo.
Díky!
Na zdraví!
- 9, 8, 7, 6... - Tady jsi! - Tady jsem.
5, 4, 3, 2, 1!
Šťastný nový rok!
I když spolu jen ztráceli čas, tak ho vlastně neztráceli.
Čas, který spolu strávili, nikdy nemohl být brán jako ztracený.
- Kdo to řekl? - Nějaký chlápek v nějaké knížce.
- A o čem to mluvil? - O nějakém páru v nějakém filmu.
- Jde mi o to... - Ano, maestro?
- Jde o to, že mohl mluvit o nás. - To mohl.
- Slib mi něco. - Slibuju.
Počkat, co slibuju?
Že další Nové roky strávíme společně.
I když budeme každý někde jinde, pořád tam budeš se mnou.
Ne, to nestačí. Žádné skypování, žádné smsky. Prostě spolu.
Miláčku, víš, že tohle si slíbit nemůžeme.
Asi oba víme, k čemu to směřuje.
Jo, asi jo.
To je staré...
- Dobrá. - Je to výborné. - Na co se to díváte?
- Byl jsi tím tak fascinovaný. - To ty! - Kouzelné.
Teď je z tebe mistr obracečky.
- Helemese, bubeník. - Jo, bubnuje. - Podej mi talíř. Tak jo, připravte se.
- Ahoj! Tak tady jsi. - Ahoj. - Šťastný nový rok!
Pokud jsi ještě opilá, tak máš zaracha, pokud ne, tak ti to projde.
- Rozhodně nejsem opilá. - Byla jsi venku celou noc, tak to vyklop.
- Jaký byl večírek? - Fajn. - Jak se má Adam?
- Dobrá, všichni, přesuňme tuhle párty do jiného pokoje. - Jdeme.
Vemte si své koktejly.
Pojďme se koukat na Rose Parade.
Omlouvám se.
- Je to nevhodné. - Ne, není.
Bože.
- Myješ, já utírám. - Dobře.
Bude líp. Horká voda, mýdlo.
Bože, jsem v takové bryndě.
Prožili jsme spolu dokonalý rok a půl.
A teď prostě jdeme každý jiným směrem.
Rozešli jste se?
Jo.
Člověk by se s někým měl rozejít, protože už toho druhého nemiluje.
Ne, když ho miluje celým svým srdcem.
- Ale co já o tom vím, že? - Víš toho spoustu.
Jen je velmi nepraktické se v tvém věku zamilovat.
- Zvlášť, když jde o opravdovou lásku. - Kdybychom nebyli muzikanti, mohli...
Mohli bychom spolu jít na vysokou.
Tak jako to dělají normální lidé.
Nic se nedá považovat za normální, Mio. Každý vztah je těžký.
- Ale to ti říkat nemusím. - Jo, já vím. - Nesváděj to na hudbu.
Jo, ale to kvůli hudbě se rozcházíme.
To je kravina, Mio. A ty to víš.
Co mám dělat?
Jsem naprosto rozpolcená.
Půjdeš na Juilliard a s tím cellem předvedeš divy.
Nebo taky ne.
Zůstaneš s Adamem a zažiješ spoustu skvělých dobrodružství.
Nebo taky ne.
Nebo možná na Zem zítra spadne meteorit. Nebo taky ne.
Život je jeden obrovský zmatek.
Ale v tom taky spočívá jeho krása.
Ať uděláš cokoliv, podpořím tě.
Tak či tak vyhraješ.
Ale stejně tak i něco ztratíš.
Co k tomu říct, zlato?
Pravá láska je potvora.
Dědo...
Dědo, co mám udělat?
Snažil jsem se přijít na to,
co by asi chtěl Denny, abych ti řekl.
Byl to sakra dobrý táta, že?
Určitě byl lepší než já.
Vzpomínám si na ten den, kdy odešel z kapely.
Prostě vstal a řekl: "Tak to bychom měli. Nadešel čas."
Překvapilo mě to.
Nikdy se mi jejich styl zrovna nelíbil,
ale věděl jsem, jak moc to pro něj znamenalo.
Tak jsem se ho zeptal, proč s tím končí.
A on řekl,
že kvůli svým dětem přinášíme oběti.
Kvůli dětem.
Řekl to bez mrknutí oka.
To proto odešel z kapely.
- Kvůli Teddymu. - Kvůli tobě.
Když slyšel, jak dobře hraješ.
Myslím, že tehdy mu to došlo.
Že máš tak neuvěřitelný talent...
Nemohl tomu uvěřit.
A to jediné, co chtěl, bylo dopřát ti víc,
takže odešel z kapely, prodal svou bicí soupravu
a koupil ti to cello.
Přinesl oběť.
To pro naše milované děláme.
A tady je ta má, Mio.
Chci, abys žila.
Chci to víc než cokoliv jiného na světě.
Chci, abys pořádně bojovala a zůstala tu s námi.
Ale vím, že když všichni ostatní zemřeli,
tak po tom možná sama netoužíš.
Možná je pro tebe příliš těžké dál bojovat, takže...
jestli chceš jít,
tak chci, abys věděla, že je to v pořádku.
Je to v pořádku.
Chápu to.
Děkuju.
Dědo?
Ahoj.
Přišlo se na tebe podívat tolik lidí, že jsem ztratila přehled kolik přesně.
Asi tak třicet lidí
je v čekárně.
Někteří jsou tví příbuzní a někteří zase ne, ale...
ale jsme tvá rodina.
Pořád tu máš rodinu, Mio.
Hele.
Tuhle tvou fotku mám nejradši.
Úplně nejvíc.
Ten den jsi byla tak šťastná.
A ať se stane cokoliv,
vždycky si tě budu pamatovat takhle.
Nejlepším dnem mého života byl ten, od kterého bych to vůbec nečekala.
Bylo to na podzim na svátek práce,
ještě než nám to s Adamem začalo skřípat.
Určitým způsobem to byla skupinová večeře jako každá jiná.
Ale měla takový výjimečný nádech.
Pořád přicházeli další lidé.
Byli tam všichni staří přátelé z doby, kdy byl táta v kapele,
a také všichni noví z Adamovy kapely.
Byla tam Willow a Henry s jejich novorozeňátkem.
Táta ze suterénu vytáhl gril
a spolu s Teddym strávili celý den otáčením masa.
A když se začalo stmívat,
Henry dostal skvělý nápad, abychom si udělali táborák.
Mio!
Ani omylem, nebudu vám tu hrát.
- Ne nám, ale s námi. - Když ne ty, Mio, tak já.
A slyšela jsi někdy zvuk, co vydává kočka, kterou taháš za ocas?
No tak, Hallová. Zahrajeme si spolu.
Fakt vás všechny nesnáším.
- Tak do toho, Mio. - Zahraj nám, Mio.
Vždycky jsem cello považovala za sólový nástroj.
Nejspíš proto mi to vždycky tak vyhovovalo.
Jen já s mým cellem.
Ale tu noc, kdy jsme seděli okolo ohně a všichni jsme s Adamem jamovali,
jsem si uvědomila, že jsem se pletla. Cello není sólový nástroj.
Je součástí něčeho většího.
Jde o to, že máma s tátou měli vždycky místo, na které patřili.
A Adam zase svoje.
A já jsem na to žárlila, protože jsem takové místo neměla.
Až do toho táboráku.
To bylo místo pro mě.
Tam jsem patřila.
To byl pravý pocit štěstí.
Ale k tomu už nikdy nedojde.
Až po téhle skladbě.
Adame.
Mio.
- Neříkej to. - Zůstaň.
Vím, že obrovská část tvého života je kvůli dnešku navždy v troskách.
- Nejsem tak hloupý, abych si myslel, že to dokážu spravit. - Nedokážeš.
Ale šel jsem k tobě domů.
A abych se dostal dovnitř, musel jsem vyšplhat na balkón jako dřív.
A našel jsem u dveří tohle.
Vlámal jsem se k vám a ukradl ti dopis, takže by po mně mohli jít federálové.
Vážená Mio,
je mi nesmírným potěšením...
Mio, oni tě přijali...
Na Juilliard. Mio, ty jsi to dokázala.
Přijali mě.
A když budeš chtít, abych tam jel s tebou, tak pojedu.
Ano? Přestěhuju se do New Yorku.
Udělám cokoliv, co jen budeš chtít.
Jen prosím zůstaň.
Jsi mým domovem, Mio.
Nezáleží mi na tom, kde budeme, záleží mi jen na tom, že budeme spolu.
Teď už to vím.
Udělám cokoliv, když zůstaneš.
Nemůžu.
Ty víš, že nemůžu.
Pořád na tom ještě pracuju, ale...
Napsal jsi mi písničku.
Zhluboka dýchej, sladce oddechuj,
věz, že jsem u tebe, stůj co stůj.
A čekám.
Zůstaň silná a zůstaň svá.
Nemusíš se bát.
Stále čekám... Brzy se uvidíme.
Jak by někdy srdce jako to tvé
mohlo milovat srdce jako to mé?
Jak jsem dřív vůbec mohl žít?
Jak jsem tak slepý mohl být?
Tak slepý...
Do mého srdce cestu sis našla...
Pořád tu máš rodinu.
Tvá láska je to, co jsem vždycky potřeboval.
Udělám cokoliv, když zůstaneš.
Jestli chceš jít, tak chci, abys věděla, že je to v pořádku.
Jak jsem dřív vůbec mohl žít?
Jak to jen bylo možné.
Mio.
Přeložila Veruuuu CWZONE.CZ