Věřím, že si můžeme vybrat, jak vyprávět smutné příběhy.
Můžete všechno přisladit,
jak to dělají ve filmech a v románech.
Kde se krásní lidé naučí krásné životní lekce
a nic není tak zlé, aby se to nedalo spravit
omluvou při písničce Petera Gabriela.
Tuhle verzi mám stejně ráda, jako ta druhá holka. Věřte mi.
Ale to prostě není pravda.
Tohle je pravda.
Promiňte.
Koncem zimy mého sedmnáctého roku
moje máma usoudila, že mám depresi.
Hrozně málo jí. Skoro nevychází z domu.
Já nemám depresi, mami.
- Čte jednu knihu pořád dokola. - Má depresi.
Nemám!
Na internetu a v knížkách se píše,
že deprese je vedlejší účinek rakoviny.
Deprese není vedlejší účinek rakoviny.
Je to vedlejší účinek umírání.
A to jsem prožívala.
Asi ti vyměním léky za Zoloft nebo Lexapro.
- A dvakrát denně místo jednou. - Proč jen dvakrát?
Dejte mi víc. Jsem jako Keith Richards dětí s rakovinou.
Chodila jsi do té podpůrné skupiny, o které jsem ti říkala?
Jo, to není nic pro mě.
Mohla by ses tam seznámit s lidmi, kteří jsou...
Kteří jsou co?
Na stejné cestě.
"Cestě"? Opravdu?
Jen to zkus.
Kdo ví, třeba se ti to bude líbit.
Tak jo.
Jste připraveni?
Dnes jsme tady,
doslova...
V srdci Ježíše.
Jsme tady s JC.
Kdo se chce podělit o svůj příběh?
Já jsem Angel, mám akutní myeloidní leukémii.
Já jsem Sid. Mám akutní lymfocytární leukémii.
Ahoj. Já jsem PJ. Mám neuroblastom.
Já jsem Patrik.
Mám rakovinu varlat.
Ušetřím vás detailů o Patrikově rakovině varlat.
V podstatě to našli v jeho koulích.
Většinu toho uřízli.
A málem umřel, ale neumřel.
Takže teď je rozvedený,
nemá žádné přátele,
žije na gauči svých rodičů.
Dělí se se svou minulostí v srdci Ježíše.
Doslova.
Aby nám ukázal, že jednoho dne,
pokud budeme mít štěstí,
můžeme být jako on.
Tak kdo dál?
Hazel?
Já jsem Hazel.
Původně štítná žláza,
ale teď už mám metastázy i v plicích.
A jak se ti daří?
Kromě toho, že mám rakovinu?
Dobře, asi.
Jsme tady pro tebe, Hazel.
Co kdybych zahrál další písničku?
Ježíš je náš přítel a bude s námi až do konce.
Ježíš, Ježíš, Ježíš.
Ahoj, zlato.
Tak co? Bylo to super?
"Jo, mami! Bylo to super!"
A to byl můj život.
Reality show,
návštěvy u lékařů,
osm léků třikrát denně.
Ale úplně nejhorší byla...
Podpůrná skupina.
Nemůžete mě nutit.
Jistě, že můžeme. Jsme tvoji rodiče.
Už jsme to probírali. Musíš jít.
Udělat si kamarády, být puberťačka.
Jestli chceš, abych byla puberťačka, neposílej mě do podpůrné skupiny.
Dej mi falešnou občanku, abych mohla chodit do klubů,
pít a brát trávu.
Tráva se "nebere."
To bych věděla, kdybych měla tu falešnou občanku.
Půjdeš už do toho auta, prosím?
A tak to šlo.
Ne proto, že bych chtěla nebo si myslela, že mi to pomůže.
Ale ze stejného důvodu, proč jsem poslední dobou dělala všechno.
Aby byli rodiče šťastní.
Vážně nechápu, proč nemůžu jet sama.
Stejně nebudeš nic dělat. Jenom čekat.
Jasně, že ne.
Musím si něco vyřídit.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
Bav se.
Ještě horší, než umírat na rakovinu,
je mít dítě, které umírá na rakovinu.
Hej!
Najdi si nějaké kamarády!
Omlouvám se. Půjdu po schodech.
- Žádný problém. - Děkuju.
Omlouvám se.
Moje chyba.
Omlouvám se.
Pane Bože.
Kdo by chtěl začít?
Jen do toho.
Já jsem Beth. Mám vřetena buněk sarkomu.
Byl to dobrý týden.
Izáku, měl jsi to poslední dobou těžké.
Chceš se o to podělit se skupinou?
- Nebo třeba tvůj kamarád... - Ne, udělám to.
Ahoj, lidi.
Čau. Já jsem Izák.
Mám retinoblastom.
Měl jsem jednu operaci, když jsem byl malý.
Možná budu mít další operaci toho druhého oka.
Takže potom budu úplně slepý.
Ale jsem šťastný, protože mám krásnou holku. Moniku.
A mám skvělé přátele, jako Augustuse Waterse,
kteří mi pomáhají.
Tak to je všechno.
- Díky. - Jsme tady pro tebe, Izáku.
Děkuju.
Teď ty, Gusi.
Jo, jasně.
Já jsem Augustus Waters.
Je mi 18.
Před rokem a půl jsem měl osteosarkom.
Takže jsem přišel o tuhle nohu.
A teď jsem kyborg, což je skvělý.
Ale dnes jsem tady hlavně kvůli Izákovi.
A jak se cítíš, Gusi?
Cítím se skvěle.
Jsem na horské dráze, která míří jenom nahoru.
Chtěl by ses podělit o svoje obavy?
Moje obavy?
Zapomnění.
- Zapomnění? - Ano.
Chci žít vyjímečný život.
Aby si mě lidé pamatovali.
Takže moje obava je tohle.
Chtěl by se k tomu někdo vyjádřit?
Hazel?
To jsem nečekal.
Jen jsem chtěla říct, že jednoho dne budeme všichni mrtví.
Něco bylo před životem lidí,
a něco bude i potom.
Mohlo by to být zítra nebo za milion let.
A až se to stane, nebude tady nikdo,
kdo by si pamatoval Kleopatru, Muhammada Aliho nebo Mozarta,
ani nikoho z nás.
Zapomnění je nevyhnutelné.
A jestli tě to děsí, tak navrhuju, abys to ignoroval.
Všichni ostatní to dělají.
No...
To je dobrá rada.
Líbí se mi to. Je hezké všechny poslouchat...
Děkuju.
- Vždycky. - Vždycky.
Doslova.
Myslel jsem si, že jsme ve sklepě kostela.
Ale byli jsme doslova v srdci Ježíše.
To jo.
Jak se jmenuješ?
Hazel.
Ne, tvoje celé jméno.
Hazel Grace Lancasterová.
Co?
Já jsem nic neřekl.
Proč se na mě tak díváš?
Protože jsi krásná.
Bože.
Rád se dívám na krásné lidi.
Před nějakou dobou jsem se rozhodl, že si nebudu odpírat prosté radosti života.
Zvlášť proto, jak jsi tady výstižně podotkla,
že všichni brzy umřeme.
To je super, ale já nejsem krásná.
Ahoj, Liso.
- Líbí se mi, když to říkáš. - Mně taky.
- Vždycky. - Vždycky.
Co to mají s tím, "vždycky"?
To je takový jejich heslo.
Jako, že se budou vždycky milovat.
Za tenhle rok si "vždycky" napsali snad milionkrát.
Podle mě jí to prso musí bolet.
- Pojď se mnou do kina. - Co?
Mám čas na konci týdne, mohli bychom...
Ne. Myslel jsem teď.
Mohl bys být vrah.
To je možné vždy.
No tak, Hazel Grace. Zariskuj.
Vážně? To je nechutný.
Co?
Myslíš, že je to cool?
Úplně všechno jsi zkazil.
- Všechno? - Jo, tohle všechno.
A to sis vedl docela dobře.
Bože. Ve všem je nějaká hamarcie, co?
A ta tvoje je, že i když jsi měl rakovinu,
tak cpeš peníze nějaké firmě, aby sis pořídil další rakovinu?
Můžeš mi věřit, že nemoct dýchat je děs!
Vážně děs!
"Hamarcie"?
Osudná vada.
Hazel Grace, ony ti neublíží, když je nezapálíš.
Nikdy jsem žádnou nezapálil.
Je to metafora.
Dáš tu věc, která tě může zabít mezi zuby,
ale nikdy jí nedovolíš, aby tě zabila.
Metafora.
Ahoj, zlato. Jdeme se dívat na "Top Modelku"?
Ne.
Mám plány s Augustem Watersem.
Bože!
Párkrát jsem neudělal řidičák.
Ale nepovídej.
Když jsem šel po čtvrté na testy, vypadalo to asi nějak tahle.
Když to skončilo,
instruktorka mi povídá:
"Jezdíte sice nepříjemně, ale technicky nebezpečné to není."
- Výhoda rakoviny. - Rozhodně.
Řekni mi něco o sobě.
Bylo mi 13, když to zjistili.
Horší to snad být nemohlo.
Rakovina štítné žlázy ve čtvrtém stádiu.
Nemohli toho moc dělat,
ale to je samozřejmě nezastavilo.
Operace, radioterapie, chemoterapie.
Další radioterapie.
Vše to chvíli fungovalo,
ale potom přestalo.
A jednoho dne se moje plíce začaly plnit vodou.
Sestro! Potřebujeme sestru!
Nemohla jsem dýchat. Nikdo to nemohl dostat pod kontrolu.
Můžeš se pustit, zlatíčko.
Neboj se.
To měl být konec.
Bože!
Ale potom se stalo něco zvláštního.
Antibiotika začala fungovat, podařilo se jim dostat tekutinu z plic.
Vrátila se mi síla.
Probrala jsem se v jedné z těch klinických studií,
tak proslulých v Rakovinové republice beznadějných případů.
Ten lék se jmenoval Phalanxifor.
U sedmdesáti procent lidí to nefungovalo,
ale u mě ano.
Říkají tomu "Zázrak".
Moje plíce stejně fungují mizerně,
ale můžou tak fungovat ještě dlouhou dobu.
Takže jsi zpátky ve škole?
Už jsem udělala maturitu.
Teď studuju dálkově na MCC.
Páni! Vysokoškolačka.
To hodně vysvětluje.
Pozor!
Vítej v mém skromném domově.
Naši tomu říkají "Povzbuzení".
Neptej se.
Čau, lidi.
- Čau! - Ahoj, Auguste.
Tvoje nová kamarádka?
Jo. Tohle je Hazel Grace.
Zdravím. Jsem jenom Hazel.
- Jak se máš, "jenom Hazel"? - Ahoj, jak se máš?
My jdeme dolů. Čau.
Těšilo mě.
Tohle je ono. Můj svět.
Tohle je můj pokoj.
To je působivá sbírka.
Jo. Hrával jsem.
Můžu si někde sednout?
Jasně. Chovej se jako doma.
Můj dům je i tvůj dům.
Promiň. Ty schody...
A to stání.
Jo, já to chápu.
- Vážně, jsi v pohodě? - Jo.
Tak jo. Jaký je tvůj příběh?
Už jsem ti ho řekla.
Zjistili to, když mi bylo 13...
Ne o rakovině. Tvůj pravý příběh.
Tvoje zájmy, koníčky, vášně, fetiše.
Fetiše?
První věc, která tě napadne. Něco, co miluješ.
"Císařský neduh."
Fajn. Co je to?
Je to kniha. Moje nejoblíbenější.
Jsou v ní zombíci?
- Zombíci? Ne! - Stormtroopeři?
Ne! Taková knížka to není.
Dobře. A o čem teda je?
O rakovině.
- O rakovině? - Ale tak ne, věř mi.
Je to úžasné.
Autor je Petr Van Houten.
Nikdy jsem nepoznala jiného člověka,
který by rozuměl tomu, jaké to je, umírat,
ale přitom sám neumřel.
Dobře.
Přečtu si tu hroznou knihu s nudným názvem,
ve které nejsou zombíci ani stormtroopeři.
Ale za to...
Ty si přečteš tohle.
Je to nádherná adaptace mojí oblíbené hry.
"Cena úsvitu"?
Nesměj se. Je skvělá.
Je o cti, obětech, odvaze a hrdinství.
Je o chopení svého osudu
a o zanechání stopy ve světě.
Díky.
Máš hrozně studené ruce.
Ani ne tak studené, ale málo okysličené.
Hazel Grace?
Líbí se mi, když na mě mluvíš odborně.
Ta je jiná.
To máš od něj?
Tím "to" myslíš herpes?
Jo, jasně. To je sen každé matky.
Hej. Neboj se.
Já se nebojím.
O nic nejde.
Strávili jsme spolu chvíli. Nečekám, že mi zavolá.
Dnes je v Číně mezinárodní den Goji.
No není to super?
Řekni mi, proč v té knize chybí posledních deset stránek.
Je to dobré, že?
Řekni mi, že to už není konec!
Něco jsem udělala s dezertem,
abych udržela Goji téma.
Kniha nemůže skončit nedokončenou větou!
Co to má být?!
- To je každý rok. - Vážně mi to chutná.
Zlato, nechtěla bys jít do svého pokoje?
Co?
Hazel Grace.
Vítej do světa sladkých muk po přečtení "Císařského neduhu".
Porušuju všechny pravidla!
Jsi v pořádku?
Porušuju všechny pravidla!
Jo, mně je skvěle.
Jsem tady s Izákem.
Izáku, zlepšila by ti Hazel náladu?
Plýtval jsem svým časem.
Izáku, poslouchej mě!
Plýtval jsem svým časem.
Jak rychle tady můžeš být?
Dobře. Dveře jsou odemčené. Musím běžet, čau.
Haló?
Hazel.
Izáku, je tady Hazel ze skupiny.
- Ahoj. - Ahoj.
Jen abys věděla,
Izák si teď prochází psychotickou epizodou.
Tobě to moc sluší.
- Líbí se mi ta barva. - Díky.
Izáku.
Izáku, přišla Hazel.
Ahoj, Izáku.
Ahoj, Hazel.
Jak se máš?
Dobře.
Izák a Monika už spolu nejsou.
Izáku, to je mi moc líto. Chceš si o tom promluvit?
Ne, chci jen brečet a hrát hry.
Neuškodí, když na něj budeš mluvit.
Pokud mu můžeš dát nějakou moudrou ženskou radu.
Náhodou, já si myslím, že jeho reakce byla celkem přiměřená.
"Bolest se dožaduje procítění."
Cituješ moji knížku.
Řekla, že se se mnou chce rozejít před tou operací.
Řekla, že to nezvládne.
Já už brzo příjdu o zrak a ona to nezvládne.
Opakoval jsem "vždycky",
ale ona mě přerušila a neodpověděla.
Bylo to, jako bych byl už mrtvý.
Víš...
Lidé nerozumí slibům, které skládají.
Já vím, ale...
Cítím se jako blbec, že mám pořád její náhrdelník.
- Sundej ho. - Kámo, sundej ho!
Jo!
No vidíš, kámo.
Potřebuju do něčeho kopnout.
Nemlať do toho!
- Mlať do tohoto. - Omlouvám se.
Už několik dní jsem ti chtěl zavolat,
ale čekal jsem, než budu schopný zformovat názor na "Císařský neduh".
Počkej chvilku.
Izáku.
Polštáře se nedají rozbít. Ty potřebuješ něco rozbít.
Zkus tohle.
- Tu trofej? - Jo.
Pořád jsem hledal způsob, jak tátovi říct, že basket nenávidím.
Do toho!
Vždycky!
"Císařský neduh".
Ano. Jsem moc ráda, že se ti to líbilo.
Až na ten konec.
- Jo. Trochu nás okradl. - Trochu? Jsou to muka!
Já chápu, že umře.
Ale mezi autorem a čtenářem...
- Gusi? - Jo?
- Můžu? - Jasně.
...existuje nepsaná dohoda.
A on ji tím porušil.
Jasně, jo. Vím, co tím myslíš.
Ale myslím, že je to pravdivé.
Člověk umře uprostřed života, uprostřed věty.
A nevím...
Ráda bych věděla, co se stane potom.
Po Anniné smrti.
- Co se stane s její mámou. - Ano. A s Fanfánem Tulipánem.
- A s křečkem Sisyfem. - Přesně!
Zkoušela jsi zkontaktovat toho Petra Van Houtena?
Napsala jsem mu hromadu dopisů, ale nikdy mi neodpověděl.
Prý se odstěhoval do Amsterdamu.
To je škoda.
Izáku, cítíš se líp?
Bolest už je taková.
Dožaduje se procítění.
Já to posbírám.
Hazel Grace.
Auguste Watersi.
Nemůžu přestat myslet na tu zatracenou knihu.
Nemáš zač.
Potřebujeme zakončení.
Přesně o to jsem žádala Van Houtena.
Ale nikdy neodpověděl.
Ne.
"Drahý pane Watersi,
píši vám, abych vám poděkoval za vaši elektronickou korespondenci.
Jsem vděčný každému, kdo si udělá čas na přečtení mé knihy."
Auguste?
Ano?
Co to děláš?
Možná jsem našel jeho asistentku
a napsal jsem jí e-mail.
- Auguste! - Ona ho možná poslala Van Houtenovi.
Mám pokračovat?
Ano, pokračuj!
"Ale obzvláště jsem zavázán vám, pane..."
Hazel Grace, on mi řekl "pane".
Auguste, čti dál!
"...za laskavá slova o Císařském neduhu,
a že jste si našel čas, abyste mi sdělil,
teď cituji,
"Že pro vás a Hazel Grace kniha tolik znamenala."
To jsi neudělal!
Jistě, že ano. "Abych vám odpověděl na otázku:
Ne, nenapsal jsem nic dalšího a ani to neudělám.
Myslím, že kdybych nadále sdílel své myšlenky s čtenáři, neprospělo by to jim ani mně.
Ještě jednou děkuji za váš velkorysý e-mail.
S veškerou úctou, Petr Van Houten."
Jo, to se právě stalo.
Pane Bože!
Snažil jsem se ti říct, že jsem úžasnej.
Myslíš, že bys mi mohl...
Podívej se na e-mail.
Pane Bože!
Pane Bože, Auguste!
Já se zblázním!
"Vážený pane Van Houtene,
jmenuji se Hazel Grace Lancasterová.
Můj kamarád Augustus Waters,
který četl vaši knihu na mé doporučení,
právě dostal e-mail z téhle adresy.
Snad vám nevadí, že se o něj podělil se mnou.
Ráda bych věděla, zda byste byl ochoten odpovědět na několik mých otázek
o tom, co se stalo po skončení knihy.
Zejména na následující...
Vzala si Annina máma Fanfána Tulipána?
Má Fanfán Tulipán něco za lubem, nebo je jen nepochopený?
A doufala jsem, že byste mohl vysvětlit, co se stane s křečkem Sisyfem.
Tyhle otázky mě pronásledují už roky.
A nevím, kolik mi ještě zbývá času, abych se dozvěděla odpovědi.
Vím, že tohle nejsou závažné literární otázky,
a že vaše kniha je závažných literárních otázek plná, ale ráda bych to věděla.
A samozřejmě, pokud byste se někdy rozhodl napsat něco dalšího, ráda bych si to přečetla.
Upřímně řečeno, četla bych i váš nákupní seznam.
S velkým obdivem, Hazel Grace Lancasterová."
Není to špatný.
Myslíš?
Jo, je to trochu okázalý...
I když Van Houten používá slova jako "tendenční" a "prostopášnost".
Myslím, že se mu to bude líbit.
Vážně už je jedna hodina ráno?
Jo? Vypadá to tak.
Asi bych měla jít spát.
Dobrý.
Možná, že "dobrý" bude naše "vždycky".
Dobrý.
Pane Bože!
"Vážená slečno Lancasterová,
nemohu zodpovědět vaše otázky, přinejmenším ne písemně,
protože by to vlastně bylo pokračování,
které byste mohla publikovat nebo jinak šířit po internetu.
Ne, že bych vám nedůvěřoval, ale jak bych mohl. Ani vás neznám.
Kdybyste se ovšem ocitla v Amsterdamu, kdykoliv mě navštivte."
Cože?
"Srdečně váš, Petr Van Houten."
Petr Van...?
Pane Bože! Co se to děje?
Hazel?
- Mami! - Co se děje?
Mami, podívej se na tohle. Pojď sem.
Podívej.
- Cože? - Ano! Petr Van Houten!
Podívej, co napsal. "Kdybyste se ocitla v Amsterdamu!"
Musím tam jet!
- Pozval nás do Amsterdamu! - Páni.
Můžeme jet?
Myslíš, že bychom vážně mohli jet?
Amsterdam! Chci, abys měla všechno na světě.
Ale nemáme na to peníze.
Všechno si tam musíš zaplatit. Jak bychom to zvládly?
No jasně. Omlouvám se.
Hej. Je mi to moc líto.
To je dobrý.
Proč se nezeptáš Džinů? Použij svoje Přání.
- Už jsem ho použila. - Na co?
Neříkej Disney.
Hazel Grace, snad jsi nejela do Disney Worldu.
Nepoužila jsi svoje poslední přání,
abys jela do Disney Worldu.
- A do Epcot centra! - Pane Bože.
Vlastně to byla docela zábava!
- To je nejsmutnější věc, co jsem kdy slyšel. - Potkala jsem Goofyho!
- Teď je mi trapně. - Proč?
Nemůžu uvěřit, že se mi líbí holka, která má taková klišé přání.
Hrozný.
Jdeš?
Nejdůležitější věc při každé rezonanci,
je ležet úplně nehybně.
Ale v ten den to bylo skoro nemožné.
Ahoj, Gusi. Jak se máš?
Dobrý den, paní Lancasterová.
Čau. Dres Rika Smitse?
- Ano. - Já ho miluju.
- Já jsem Augustus Waters. - Rád tě poznávám. Já jsem Michael.
Ráda tě vidím.
Dobrý den, paní Lancasterová. Rád vás vidím.
Ahoj, Hazel Grace.
Ahoj.
Chtěla bys se mnou jít na piknik?
Moc ráda bych s tebou šla.
Můžeme?
Ne...
Smrdím jako nemocnice. Měla bych se převléct.
Takže...
Sám jsi přeživší?
Jo. Sám jsem si ji neuřezal.
Ale je to dobrý způsob, jak zhubnout.
Nohy jsou těžké.
A jak jsi na tom teď?
Skvěle. Čtrnáct měsíců bez příznaků rakoviny.
Opravdu? To je fantastické.
Jo, mám velké štěstí.
Poslouchej, Gusi.
Musíš pochopit,
že Hazel je pořád moc nemocná.
Bude po zbytek života.
Bude s tebou chtít udržet krok, ale její plíce...
Můžeme jít, Gusi?
Jo.
Tak jo. Uvidíme se brzy.
Jo.
Takový krásný den!
Jo.
Sem bereš všechny holky?
Jo, úplně všechny.
Asi proto jsem pořád panic.
Ty nejsi panic!
- Myslíš to vážně? - Něco ti ukážu.
Vidíš tenhle kruh?
To je kruh paniců.
A tohle...
Tohle je osmnáctiletej kluk s jednou nohou.
Takže jo.
"Funky Bones." Autor je Joep Van Lieshout.
- To zní holandsky. - Taky to je Holanďan.
Stejně jako Rik Smits a tulipány.
Chceš sendvič?
- Nech mě hádat... - Holandský sýr a rajčata.
Promiň, ta rajčata jsou z Mexika.
Jak se opovažuješ?
Jak skvělý tohle je?
Používají kostru jako hřiště.
Zamysli se nad tím.
Vážně máš rád symboly.
Asi si říkáš,
proč tady sedíš, jíš hnusnej sýrovej sendvič
a piješ pomerančový džus s klukem v dresu Rika Smitse.
Nad tím jsem trochu přemýšlela.
No, Hazel Grace, jako spousta lidí před tebou,
a to říkám s respektem,
jsi využila své Přání pošetile.
Už jsme se o tom bavili. Bylo mi 13.
Ticho. Jsem uprostřed skvělého monologu.
Byla jsi mladá, citlivá,
smrtku jsi měla přímo před očima
a přála sis něco, co jsi doopravdy nechtěla.
Jak by mohla Hazel Grace,
která nikdy nečetla "Císařský neduh" vědět,
že její skutečné přání bylo navštívit Petra Van Houtena v Amsterdamu?
Ale já jsem si ho neschovala.
Tak to je dobře, že já jsem si to své schoval.
Takže říkáš...
Svoje přání ti nedám, Hazel.
Jestli sis myslela tohle.
Nicméně...
Já bych taky chtěl poznat pana Petra Van Houtena.
A bylo by nelogický,
kdybych za ním jel bez někoho, kdo mi tu knihu doporučil, no ne?
Takže jsem mluvil s Džiny a oni s tím souhlasí.
Odjíždíme za měsíc.
Ne...
Pane Bože!
Auguste!
Děkuju!
Nevím, jestli to dělají často, ale...
Ale jsou ochotni vzít i mě.
To je úžasné.
Hazel, to je neskutečné.
Já vím.
A trochu šílené.
Je to hrozně šílené.
Je to bláznivý.
Je to Amsterdam!
- Nedávno tě potkal. - Já vím!
A dává ti svoje Přání.
Sdílíme to Přání... Jo.
Sdílíme ho.
To je moc milé.
- Teda pokud... - Co?
Je tvůj přítel?
Nech toho. Ne. Není to můj přítel.
Soustřeď se. Mluvíme o Amsterdamu.
Moc se mi líbí.
Přestaň. Dávej pozor, prosím.
- Můžu jet? - Moc se mi ten nápad líbí.
A myslím, že bychom si měly promluvit s doktorkou Marií.
Tak jo.
- Já nevím. - Ale řekla jste, že PET sken je slibný.
Ano, PET sken je slibný, ale nevíme, jak dlouho to tak zůstane.
Budu tam jen pár dní. Je to dovolená.
To je pravda.
Co když onemocníš? V cizí zemi.
V Amsterdamu mají taky doktory. A rakovinu.
Všechny rakoviny nejsou stejné, a tvoje je zvlášť neobvyklá, Hazel.
Tenhle výlet bych povolila jedině tehdy, kdyby s tebou jel někdo, kdo o tvé nemoci...
Co kdyby jela moje máma?
Počkat. Cože?
Co kdybys jela s námi?
Džinové to určitě dovolí. Mají hromadu peněz.
To by mohlo fungovat.
A potom se stalo tohle.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jsi v pořádku.
- Co se stalo? - Jako vždy.
Měla jsi v plicích tekutinu, která ti bránila v dýchání.
Dali tam trubici.
Včera odvedla litr a půl tekutiny.
Dobrá zpráva je...
Není to žádný nádor.
V těle nemáš žádné nové nádory.
Moc se nám ulevilo.
Je to jenom nepříjemnost, Hazel.
Nepříjemnost, s kterou dokážeme žít.
Pane Lancastere.
- Jak se jí daří? - Líp.
Děkuju. Moc líp.
Nechtějí mě pustit dovnitř. Jenom rodinu.
Jo, je mi to líto.
Já to chápu.
Řeknete jí, že jsem tady byl?
Jistě. Řeknu jí to.
Dobře.
Gusi, nechceš jít domů?
Odpočiň si.
Obvykle se nádor dokáže léčbě ubránit,
ale to se v tomto případě nestalo. Zatím.
Na druhou stranu,
ten lék patrně zhoršuje edém.
Jen málo lidí užívalo Phalanxifor tak dlouho, jako Hazel.
Neznáme jeho dlouhodobé účinky.
Snažíme se zabránit dalšímu růstu.
Což by také mohlo vše zhoršit,
inhibovat vaskulární systém,
a rozšířit nádor, kterého jsme se tak moc snažili zbavit.
Můžeš se pustit, zlatíčko.
Neboj se.
Pane Bože!
Už nebudu máma!
Mám otázku.
Ano, Hazel?
Můžu pořád jet do Amsterdamu?
To by nebylo moudré.
- Proč ne? - Můžeme pro to něco udělat?
Zvýšilo by to některá rizika.
Stejně, jako kdybych šla do obchodu.
- Ano, ale letadlo? - Tam mají taky kyslík.
Máš rakovinu ve čtvrtém stádiu.
Tohle je příležitost, která už se nikdy nemusí opakovat.
Jestli ten lék funguje, nerozumím tomu, proč bych...
- Nějak by se to mohlo... - Ne!
Nevím, jak jinak bych ti to řekl, Hazel.
Jsi prostě moc nemocná.
Je mi to líto.
Haló?
Ano, počkej chvíli.
Gus zase volá.
Je mi to líto. Zrovna spí.
Jo. Dobře.
Zatím.
Vím, co si myslíš.
Není to k němu fér.
Prostě není.
Tohle v životě nepotřebuje.
Nikdo to nepotřebuje.
Máš pravdu.
Já a máma si myslíme to stejné.
Možná je na čase, vyhodit tě někde na ulici.
Vysadit tě někde v sirotčinci a udělat z tebe jejich problém.
Myslím to vážně.
My nejsme sentimentální.
Haló???
Tohle ticho je ohlušující.
Hazel Grace.
Ahoj, Auguste.
Jsi v pořádku?
Ne.
Co se děje?
Mluv se mnou.
Já nevím.
Všechno.
Chci jet do Amsterdamu, Gusi.
A chci, aby mi Van Houten řekl, co se stane po skončení té knížky.
A taky nechci žít tento život.
Jsem smutná z oblohy
a koukám tady na starou houpačku,
kterou mi táta postavil, když jsem byla malá.
Všechno, asi.
No...
Tu slzavou houpačku chci vidět.
Už tě chápu. Tohle je hodně smutná houpačka.
Hazel Grace, je ti doufám jasné,
že tvoje odtažitost
nemůže ovlivnit, co k tobě cítím.
Všechny tvoje pokusy jsou odsouzené k neúspěchu.
Podívej...
Mám tě ráda.
Ráda s tebou trávím čas a tak,
ale nemůžu dovolit, aby z toho bylo něco víc.
Proč ne?
- Protože ti nechci ublížit. - Mně by to nevadilo.
- Ne, ty to nechápeš. - Chápu to.
Chápu, co říkáš.
Hazel, říkám, že by mi to nevadilo.
Byla by pro mě čest nechat si od tebe zlomit srdce.
Gusi, já jsem granát.
Jednoho dne vybouchnu a vyhladím všechno kolem sebe.
Cítím, že je mojí povinností, abych zminimalizovala množství obětí.
Granát.
Proto nemám křečka.
Musíme něco udělat s tou houpačkou.
Tak jo.
Zahradní houpačka hledá domov.
Zoufale osamělá zahradní houpačka hledá láskyplný domov.
Mírně pedofilní zahradní houpačka hledá dětské zadky.
- Ne? - Ne.
Ne?
Mně se to líbí.
Proto.
Co?
Jestli tě to zajímá... Proto se mi líbíš, Hazel Grace.
Ty jsi tak moc ty, že ti ani nedochází, jak jsi výjimečná.
Nemůžeš říkat takové věci.
Takhle mluvím se všemi mými kamarády.
Já vím, já vím.
- Kamarádi. - Kamarádi.
Kamarádi.
To nemůžeš dělat.
Děkuju, že to chápeš.
Jenom kamarádi.
Dobrý.
Hej! Přestaň se mnou flirtovat!
"Drahá Hazel,
ozvali se mi Džinové,
že nás s Augustem a se svou matkou přijedete navštívit, počínaje 4. květnem."
Mami?
Jo?
Mami!
Byla jsem ve vaně.
Dala jsi vědět Džinům, že se ten výlet nekoná?
Zrovna jsem dostala e-mail od asistentky Petra Van Houtena.
Myslí si, že přijedeme.
Co je?
Měla jsem počkat na tvého tátu.
Mami.
Jedeme do Amsterdamu.
Vážně? Jedeme do Amsterdamu?
Jedeme do Amsterdamu!
Všechno jsme to vyřešili. Jedeme.
Doktorka Maria a všichni ostatní to vědí.
Ale jenom na tři dny, ne na šest.
Vše je připravené. Bude tam i onkolog.
- Všechno je zařízené. - Já tě miluju!
Hrozně moc!
Já tebe taky.
- My jedeme do Amsterdamu. - Jedeme do Amsterdamu.
- Jedeme do Amsterdamu! - Musíš mu to říct. Musíš mu zavolat.
Zavolej mu!
Tak jo, plíce...
Koukejte makat ještě jeden týden, jasný? Aspoň jeden týdem.
Ahoj, Gusi,
doufám, že máš připravený pas!
Všechno nám to vychází!
Jedeme!
- Počkejte. - Co jsi zapoměla?
- Máš můj pas? - Jo.
- Mám ho v tašce. - Dobře.
Tohle mám od Džinů.
"Buď cestuji se stylem, nebo necestuji vůbec."
Mami, my jedeme do Amsterdamu!
Jedeme do Amsterdamu.
Ahoj, rodinko Lancasterů.
Gusi.
Zdravím. Rád vás vidím.
- Já to vezmu, pane. - Gusi, ty jsi geniální!
- Dobrý, Hazel Grace? - Dobrý!
Co to máš v nose?
Jackie! Moc se za to omlouvám.
Ne. To je v pořádku.
Jmenuje se to kanyla.
Pomáhá mi s dýcháním.
Vidíš tohle? Jde z toho trubicí kyslík.
Pomohla by mi taky?
Možná. Chceš to zkusit?
Pojď sem.
Lechtá to.
Pání. To je něco.
Myslím, že se mi dýchá líp.
Ráda bych ti ji dala, ale docela ji potřebuju.
- Díky, že jsi mi ji půjčila. - Nemáš zač.
Tak jo, Jackie. Jdeme.
- Děkujeme. - Nashle.
Myslím, že to je naše.
Je to naše. Letíme do Amsterdamu.
Pane Bože!
Pomož mi.
- Promiň. - Gusi, fuj. Nech toho.
Tys ještě nikdy neletěl?
Ne.
To je vzrušující.
Pane?
V tomhle letadle se kouřit nesmí.
V žádném letadle.
Já nekouřím.
To je jen metafora.
Strčí si zabijáka do pusy, ale nedovolí mu zabíjet.
Ta metafora je zakázaná.
Děkuju.
Dobrý?
Gusi, takovýhle je to pocit, když člověk jede s tebou v autě.
Pane Bože, my letíme!
My letíme!
Takhle nevypadalo nikdy nic v celý historii lidstva!
- Vy jste rozkošní. - Jsme jenom kamarádi.
Ona je. Já ne.
Páni!
Jdi od ní, ty hajzle!
Podívej se na to, Hazel!
To je úžasné.
Cože?
Ty vytráže! To je úžasné!
Půjdu nás zapsat.
Sežeňte si šaty,
protože máte na dnešní večer rezervaci pro dva v Oranjee.
"Bavte se. Petr Van Houten. "
Vyhledala jsem si tu restauraci a zní to úžasně.
Je luxusní a velmi romantická.
Luxusní.
Pane Bože.
Co si...
asi tak oblečeš?
To je pro mě?
Pane Bože! To je nádhera!
Já jen říkám...
Ty jen říkáš?
Říkáš, že tobě vůbec nevadí, že tvoje dospívající dcera
bude sama se starším klukem
v cizím městě proslulém svou svobodomyslností.
Jo, přesně to říkám.
Gusi!
Vypadáš moc hezky.
- Děkuju, madam. - Páni!
Hazel, Gus je tady!
A vypadá úžasně.
Slyšela jsem, že je ta restaurace neskutečná.
Páni!
Co?
Vypadáš nádherně.
Děkuju.
Páni!
To je ono.
Oranjee. Jo, to je ono.
Váš stůl, pane a paní Watersovi.
Děkujeme.
- Děkuju, Gusi. - Není zač.
Šampaňské je dárek. Užijte si to.
Dobrý večer.
Dobrý?
Dobrý.
To je výborný.
Víte, co řekl Dom Pérignon,
když vynalezl šampaňské?
"Pojďte rychle sem! Ochutnávám hvězdy!"
Vítejte v Oranjee.
Přejete si jídelní lístek, nebo necháte výběr na šéfkuchaři?
Nechat si poradit, to zní dobře.
A, pane...
Něco mi říká, že tohoto budeme potřebovat víc.
Dnes jsme zavřeli do láhví všechny hvězdy vesmíru, moji mladí přátelé.
To je naše.
Rizoto s karotkou pro paní.
- A pro pána. - Děkuju.
Dobrou chuť.
Chci, aby se z toho rizota stal člověk,
abych ho mohl vzít do Las Vegas a vzít si ho.
Líbí se mi tvůj oblek.
Děkuju. Mám ho na sobě poprvé.
- Ten nenosíš na pohřby? - Ne.
Ten není ani zdaleka tak pěkný.
Když jsem onemocněl,
řekli mi, že mám 85% šanci na vyléčení.
To je skvělá pravděpodobnost.
Ale to znamenalo rok mučení a přišel jsem o nohu.
A stejně to z 15% mohlo selhat.
Těsně před operací jsem požádal rodiče,
jestli si můžu koupit opravdu pěkný oblek.
Takže je to oblek do rakve.
Správně.
Já jsem dostala k patnáctinám šaty.
Ale na rande v nich nechodím.
Takže jsme na rande?
Hej, dávej si pozor.
Jsme pan a paní Watersovi.
Protože ona neumí anglicky.
Co řekneme, když se zeptají?
Pamatuješ si, co jsi řekl o Las Vegas?
Můžu se k tobě přidat?
V Boha?
Možná.
Na anděle?
Ne.
Posmrtný život.
Ne.
Možná. Nevím.
Asi bych neřekla úplně "ne",
ale chtěla bych nějaký důkaz.
A co ty?
- Rozhodně. - Vážně?
Ne na nějaké nebe, kde se jezdí na jednorožcích
a žije na zámku z oblaků.
Ale ano. Věřím v něco.
Co by to jinak mělo za smysl?
Co když nic nemá smysl.
To nepřijmu.
Já tě miluju.
Slyšela jsi mě.
Auguste.
Miluju tě.
Vím, že láska je jenom výkřik do prázdna a zapomnění je nevyhnutelné,
že jsme všichni odsouzeni k záhubě.
A nastane den,
kdy se všechno naše snažení obrátí v prach.
A vím, že slunce pohltí jedinou zemi, kterou kdy budeme mít.
A miluju tě.
Promiň.
Více hvězd?
Ne, děkujeme.
Myslím, že už zaplatíme.
Ne, pane.
Vaši večeři zaplatil pan Van Houten.
Cože?
Auguste.
Já tomu tričku prostě nerozumím.
Petr Van Houten tomu rozumět bude.
V císařském neduhu je asi padesát narážek na Magritta.
"Tohle není dýmka."
Ale je to dýmka.
Ale není.
Je to kresba dýmky. Vidíš?
Kresba věci není ta věc sama.
A tričko s kresbou věci taky není ta věc sama.
Kdy jsi tak moc vyrostla?
Kdo je připravený na odpovědi?
Já!
Tohle je ono.
Jsem tak nadšená, že skoro nemůžu dýchat!
A není to normální?
Lidewij!
- Zdravím. - Zdravím, já jsem Augustus.
- Lidewij. - Hazel.
Prosím, pojďte dál.
Děkujeme.
Petře, jsou tady.
Kdo to sakra je, Lidewij?
Augustus a Hazel.
Ti mladí fanoušci, se kterými sis dopisoval.
Ti Američani?
Pozval jsi je.
Prosím, pojďte dál.
Víš, proč jsem odjel z Ameriky, Lidewij?
Abych už nikdy nemusel potkat žádného Američana.
Ale ty jsi Američan.
Starej se o sebe.
A zbav se jich.
To neudělám, Petře.
Prosím, buď milý.
Pojďte dál, prosím.
Promiňte. Já to tady uklidím.
Děkuju.
Kdo z vás je Augustus Waters?
Já.
A tohle je Hazel.
Moc děkuji, že jste nám odepsal, pane Van Houtene.
Zjevně to byla chyba v úsudku.
Vaše vzkazy byly vůbec první, na které jsem odpověděl.
Skotskou?
Ne, děkujeme.
Jen pro mně, Lidewij.
Další skotskou se sodou, prosím.
Nechceš prvně snídani, Petře?
Myslí si, že mám problém s pitím.
Taky si myslím, že je Země kulatá.
Takže, vám se líbí moje kniha.
- Milujeme ji. - Jo.
Augustus použil svoje Přání, abychom se s vámi mohli setkat.
Žádný problém.
Oblékla jste se schválně jako ona?
Dá se říct.
Oba jsme vám chtěli poděkovat za tu včerejší večeři.
A za to šampaňské.
Bylo skvělé. Úžasné.
My jsme jim zaplatili večeři?
Bylo nám potěšením.
Přijeli jste z daleka.
Co pro vás mohu udělat?
Máme několik otázek.
O tom, co se stane po skončení vaší knihy.
Hlavně s těmi, které po sobě Anna zanechala.
S její mámou, Fanfánem Tulipánem.
Víte něco o švédském hiphopu?
Řekla bych, že moc ne.
Lidewij, okamžitě jim pusť Bomfalleralla.
Dobře.
- My neumíme švédsky, pane. - A kdo sakra umí švédsky?
Není důležité, co ty hlasy říkají.
Důležité je, co cítí.
To má být vtip?
Je to nějaké představení?
Gusi, sedni si.
Takže na konci knihy...
Představte si, že máte závodit se želvou.
Želva má deset metrů náskok.
Za ten čas, co vám trvá uběhnout těch deset metrů,
se želva posunula řekněme o jeden.
Jste rychlejší než želva, ale nikdy ji nedoběhnete.
Můžete jen snižovat její náskok.
Samozřejmě ve skutečnosti proběhnete kolem želvy.
Ale otázka, jak to uděláte, se zdá složitá.
Nikdo ji neuměl zodpovědět až do chvíle, než sám Cantor dokázal,
že některá nekonečna jsou větší, než jiná.
Předpokládám, že tím jsem vaši otázku zodpověděl.
Omlouvám se, Hazel. Nemám tušení, co se děje.
V e-mailech jste vypadal inteligentně, pane Watersi.
To se vám dostala rakovina už i do mozku?
Petře!
Můžeme se na chvíli soustředit na Annu, prosím?
Chápu, že ten příběh končí uprostřed věty,
protože umře, nebo je moc nemocná...
O to nemám zájem.
Ale to neznamená, že její přátelé a rodina nemají budoucnost. No ne?
Řekl jsem, že nemám zájem.
Ale slíbil jste to!
Nic se nestane! Jsou vymyšlení.
Přestanou existovat ve chvíli, kdy kniha skončí.
Ne, to nemůžou!
- Chápu, že... - Už dál nemůžu, Lidewij.
- To není možné. - Lituji, že nemohu vyhovět vašim dětinským rozmarům.
Ale odmítám vás litovat, jak jste zvyklá.
- Já o vaši lítost nestojím. - Jistě, že ano.
Jako všechny nemocné děti. Závisí na ní vaše existence.
Jste odsouzeni dožít svůj život jako děti,
kterými jste byli, když se na to přišlo.
Jako děti, které věří, že existuje život, i když kniha skončila.
A nám dospělým je vás líto.
Takže platíme vaši léčbu, vaše kyslíkové bomby.
To stačí, Petře.
Jste vedlejší účinek evolučního procesu,
kterému na jednotlivých životech pramálo záleží.
Jste nepovedený experiment mutace.
Tak poslouchejte, vypatlanče.
O mojí nemoci mi nemůžete říct nic, co bych už sama nevěděla.
Přišla jsem sem kvůli jediné věci.
Abyste mi řekl, co se stane na konci té zatracené knihy!
To ti nemůžu říct.
- Kravina! - Nemůžu.
Něco si vymyslete!
Chci, abyste odešli.
Zamyslela ses někdy, proč ti na těch hloupých otázkách tolik záleží?
Naserte si!
To je dobrý.
Já ti napíšu pokračování.
Napíšu ti pokračování.
A lepší, než co by dokázal napsat ten ožrala.
Bude tam krev, odvaha a oběti.
Bude se ti to líbit.
Omlouvám se, že jsem použila tvoje poslední Přání na toho idiota.
Nepoužila jsi ho na něj, ale na nás.
Hazel a Augustusi!
Je mi to moc líto.
Okolnosti z něho udělali krutého člověka.
Myslela jsem, že mu pomůže, když se s vámi sejde.
Když uvidí, jak jeho dílo dokáže ovlivnit skutečné životy.
Ale...
Je mi to moc líto.
Mohli bychom se jít někam podívat. Byli jste v domě Anny Frankové?
Já s ním nikam nejdu.
Ne. On není pozvaný.
Obávám se, že tam není výtah.
To je dobrý.
Je tam hodně schodů. Strmých schodů.
- Já to zvládnu. - Nemusíme tam...
Já to zvládnu.
Pojďme.
Annealies Marie Frank Hollanderová, známá jako Anna Franková,
se stala světově proslulou díky svému "Deníku Anny Frankové.
Je těžké žít v době, jako je tato.
Můžeme?
Jo.
- Hazel, já to vezmu. - To je dobrý.
Páni!
Tohle je ta skutečná knihovna, za kterou se skrývala rodina Franků.
- Já to vezmu. - Děkuju.
Jsme moc mladí na to, abychom řešili tyto problémy,
ale ty se na nás budou stále vrhat,
dokud nepříjdeme na nějaké řešení.
- Jsi v pořádku, Hazel? - Jo.
Nespěchej.
- Omlouvám se. - Žádný problém.
- Dobrý? - Jo.
A když se podívám na oblohu,
cítím, že se vše špatné v dobré obrátí.
Že tahle krutost skončí.
- Dobrý? - Jo.
Hazel, myslím, že to stačilo.
Ne. Já to zvládnu.
Vše je tak, jak má být.
Bůh si přeje, aby byli lidé šťastní.
Kde je naděje...
...je život.
Velmi dobře.
- Jsi v pohodě? - Jo.
Tohle je ono.
- Dobrý? - Jo.
Jsem v pořádku.
Děkuju.
Jediný z celé rodiny, který přežil válku byl Otto.
Annin otec.
V těchto chvílích,
nedokážu myslet na utrpení,
ale na krásu, která zbyla.
Pokuste se zachytit štěstí uvnitř sebe.
Pomyslete na tu všechnu krásu kolem vás.
A buďte šťastní.
Bravo!
Zamilovala jsem se do něj, jako když člověk usíná.
Pomalu a pak najednou docela.
Je to hned nad kolenem
a trochu ze zužuje.
- Co? - Moje noha.
- Chci tě jenom připravit. - Gusi...
Uklidni se.
- Počkej... - Nejde to. Zamotalo se to.
Moc tě miluju, Auguste Watersi.
Já tebe taky, Hazel Grace.
Hrozně moc.
Auguste, já nemůžu dýchat.
To je dobrý.
Hazel.
Ty jsi tak krásná.
- Nech toho. - Jsi tak krásná.
Mám velké štěstí.
Já mám velké štěstí.
Panicové
Osmnáctiletej kluk s jednou nohou
S láskou, Hazel Grace
Pane Bože!
Nemůžu uvěřit, že jsi mu řekla vypatlanče.
Já vím!
- Co tě to napadlo? - Já nevím. To samo.
Byla jsem hrozně naštvaná.
- To je monstrum! - Mami, byla to hrůza.
- Co se stalo potom? - Šli jsme do domu Anny Frankové.
- Opravdu? To je úžasné. - Bylo to super.
A potom?
Potom jsme se jenom procházeli.
To zní hezky.
Bože. Ještě nám pár hodin zbývá, ne?
- Půjdeme do Van Goghova muzea? - Cokoliv chceš.
Nemáme čas na úplně všechno, ale...
Budeme se sem muset vrátit a na všechno se podívat.
Mami, nebuď směšná, prosím.
Hazel, já nejsem směšná.
Jsem pozitivní.
- Paní Lancasterová? - Ano?
Myslíte, že bychom mohli být s Hazel chvíli o samotě?
Jasně, Gusi.
Já teď půjdu do pokoje
a můžeme jít něco dělat, až budete chtít.
Půjdeme se projít?
Co je?
Než jsi šla do nemocnice, byl jsem...
Začala mě bolet kyčel.
Takže jsem šel na PET sken.
A rozsvítil jsem se jako vánoční stromeček.
Mám to v hrudníku, játrech...
Prostě všude.
Omlouvám se.
Měl jsem ti to říct.
To není fér!
Svět není továrna na splněná přání.
Poslouchej...
Nedělej si o mě starost, Hazel Grace.
Já si najdu nějaký způsob,
jak tě tady ještě dlouho otravovat.
- Bolí tě to? - Ne.
Je to dobrý.
Dobrý.
Asi na to nedokážeš zapomenout...
A jednat se mnou, jako bych neumíral.
Nemyslím si, že umíráš, Auguste.
Jenom máš prostě trošku rakovinu.
Bylo by to totálně absurdní,
kdybychom se líbali? Hned teď.
Asi jo.
Moje krásná rodina (A Gus)
- Tak co tvoje oči, Izáku? - Dobrý.
Jediný problém je, že je nemám v hlavě.
Moje celé tělo je už v podstatě jen z nádorů.
Takže vyhrávám, kámo.
Napsala jsi už tu řeč?
- Kámo. - Cože?
Ještě jsem jí to neřekl, Izáku.
O čem to mluvíte?
- Promiň. - Auguste?
Potřebuju, aby na mém pohřbu někdo promluvil.
Tak jsou doufal, že ty a Izák...
Hlavně ty. Byste to udělali.
Moc ráda to udělám.
Děkuju.
Vy jste roztomilí. Je mi z toho špatně.
Jste nechutní.
Ozvala se ti Monika?
Ne, neozvala.
Ani ti nenapsala, aby se ujistila, že jsi v pořádku?
- Ani jednou. - Já ji nesnáším.
Na světě je spousta dalších holek. Nemusíte se o mě bát.
V podpůrné skupině je jedna nová holka.
Má obrovská...
Jak to vůbec víš?
Jsem slepej, ale až tak moc ne.
Hazel Grace?
Máš pět dolarů?
- Tak jo. Co teď? - Lidi...
Cítím vajíčka. To jsou vajíčka?
- Je tam? - Jo.
Jsem nervózní.
Nervózní?
Je Monika doma?
Je úplně jedno, kde je. Tady nejde o Moniku.
Tak jo. Podej mi vajíčko.
Hazel Grace, vajíčka.
Izáku.
Tak jo. Jdeme na to.
Ty to zvládneš.
Nic jsem neslyšel.
To je dobrý. Doleva.
Já hodil moc doleva, nebo mám mířit víc doleva?
Miř doleva.
- Tak jo. - Víc do leva.
Gusi, neměli bychom počkat, až bude tma.
Pro Izáka je tma.
Kámo, já nejsem hluchej, jenom slepej.
Slyším, když si ze mě děláš srandu.
Hoď silně.
Jo!
Co? Co? Já se trefil!
Teď přesně vím, kam mířit! To je úžasný!
Ještě víc!
Pokračuj.
- Přestaň, přestaň. - Izáku.
Dobrý den, vy jste Moničina máma?
- Jsem. - Zdravím, madam.
Vaše dcera udělala velkou nespravedlnost.
Takže jsme se přišli pomstít.
Možná na to moc nevypadáme a dohromady máme
pět nohou, čtyři oči a dva a půl páru fungujících plic...
Ale taky máme dva tucty vajec.
Takže kdybych byl vámi, vrátlil bych se zpátky dovnitř.
To vážně zabralo?
To bylo to nejblbější... Vážně to zabralo?
Do toho.
To je super!
Auguste?
Hazel Grace.
Ahoj.
Pane Bože. Ahoj. Já tě miluju.
Jsem u čerpací stanice.
Cože?
Něco je špatně.
Musíš...
Přijedeš? Přijedeš mi pomoct?
Gusi!
Gusi.
Co se děje?
Podívej se.
Gusi, je v tom infekce.
Dýchej zhluboka.
Gusi, musím někoho zavolat.
Ne. Prosím. Nevolej záchranku.
Nevolej mým rodičům. Nikdy ti to neodpustím, jestli jim zavoláš.
Gusi, co tady děláš? Co tady děláš?
Chtěl jsem si koupit cigarety.
Nevím, co se těmi mými stalo.
Asi jsem je ztratil nebo je někdo vzal.
Chtěl jsem něco udělat pro sebe.
Chtěl jsem to udělat sám.
- Musím zavolat záchranku. - Ne!
- Musím. - Ne.
Zdravím. Pohotovost?
Potřebuji sanitku.
Já se nenávidím!
Jmenuji se Hazel Grace Lancasterová.
Pospěšte si, prosím.
Jsme v stříbrném Jeepu na čerpací stanici.
Kéž bych mohla říct, že si Augustus Waters
zachoval smysl pro humor až do konce.
Že ani na chvíli neztratil naději.
Ale to se nestalo.
Já jsem tak blbej.
To je dobrý.
Hazel.
Povíš mi něco?
Co?
Znáš nějakou báseň?
Jo, znám.
Povíš mi ji?
"Červená kára" od Williama Carlose Williamse.
Tolik závisí na červené káře,
lesklé dešťovou vodou.
Vedle bílých slepic.
To je všechno?
Ne. Jistě, že ne.
A tolik závisí na modrém nebi rozřezaném větvemi stromů.
Tolik závisí na průhledné žaludeční sondě,
která se chce vyrvat z břicha chlapce se zamodralými rty.
Tolik závisí na tomto pozorovateli vesmíru.
Jak mu je?
Měl těžkou noc, Hazel.
Má nízký tlak.
Jeho srdce...
A co chemoterapie?
Tu chemoterapii zastaví.
Můžu ho vidět?
Řeknu mu, že jsi tady byla.
Dobře. Jo.
Zůstanu tady ještě chvíli, jestli vám to nevadí.
V pořádku.
Nespěchej.
Tady máš.
Je to dobrý? Tak jo.
Ahoj.
Nad čím přemýšlíš?
Nad zapomněním.
Vím, že je to naivní,
ale vždy jsem si myslel, že budu hrdina.
Že můj životní příběh bude stát za vyprávění.
A můj nekrolog bude v novinách.
Měl jsem být vyjímečný.
- Ty jsi vyjímečný, Auguste. - Já vím, ale...
Víš, jak to myslím.
Vím, ale nesouhlasím s tím.
Ta tvoje posedlost tím, aby si tě lidé pamatovali...
- Nebuď naštvaná. - Já jsem naštvaná.
Jsem naštvaná, protože si myslím, že jsi vyjímečný. To ti nestačí?
Myslíš si, že jediný způsob, jak žít smysluplný život je,
aby si tě všichni pamatovali.
Aby tě všichni milovali.
Hádej co, Gusi. Tohle je tvůj život.
Víc toho nedostaneš.
Máš mě, svoji rodinu a tenhle svět. Nic víc.
A jestli ti to nestačí...
Promiň, ale je to víc, než nic.
Protože já tě miluju.
A já si tě budu pamatovat.
Omlouvám se. Máš pravdu.
Jen bych si přála, abys s tím byl spokojený.
Je to dobrý život, Hazel Grace.
Ještě není konec.
Auguste.
Jedna z méně pitomých konvencí literatury o lidech s rakovinou,
je konvence Posledního dobrého dne,
Kdy se zdá, jako by se nezadržitelný pád náhle zastavil
a bolest je na chvíli snesitelná.
Problém je samozřejmě v tom,
že člověk nemůže vědět, že je to jeho Poslední dobrý den.
V té chvíli je to prostě normální dobrý den.
Ahoj, Auguste.
Dobrý večer, Hazel Grace.
Mám otázku.
Připravila sis tu pohřební řeč, o kterou jsem tě poprosil?
Možná.
Myslíš, že bys mohla teď dojet do srdce Ježíše?
Možná. Je všechno v pořádku?
Miluju tě, Hazel Grace.
Můžu si vzít klíčky?
- Kam jdeš? - Musím jít.
Hazel, musíš mít hlad. Neměla jsi ani oběd.
- Ne, prostě nemám hlad. - Aspoň si dej salát.
Hazel, vím, že je Gus nemocný, ale musíš se o sebe starat.
- Tohle s Gusem nemá nic společného. - Musíš zůstat zdravá.
Pojď. Něco sněz, zlato.
"Zůstat zdravá?"
Já nejsem zdravá. A umřu.
Uvědomuješ si, že umírám
a ty nebudeš mít nikoho, o koho by ses musela starat a dávat na něj pozor.
A už nebudeš máma. Je mi to líto, ale s tím já nic neudělám.
Můžu teda jít, prosím?
- Proč bys to říkala? - Protože jsi to řekla ty.
- O čem to mluvíš? - Na jipce.
Hazel...
To není pravda. Spletla jsem se.
Dobře?
Jestli umřeš...
"Až".
Až umřeš...
Vždy budu tvoje máma.
To je nejúžasnější věc, co kdy budu.
To je moje největší obava, mami.
Až budu pryč, už nebudete mít život.
Budete celé dny sedět, zírat do zdí.
Nebo si ublížíte...
Hazel, to neuděláme.
Až o tebe příjdeme...
To bude neskutečně bolet.
Ale ty víš lépe, než někdo jiný, že je možné
žít s bolestí.
Prostě to děláš.
Dělám si kurz na sociální pracovnici.
Cože?
Použiji zkušenosti, které mám a budu pomáhat ostatním lidem.
Radit dalším rodinám.
Mami, jak jsi mi to nemohla říct?
Nechtěli jsme, aby ses cítila, že tě opouštíme.
Opouštíte?
Tohle je...
To je ta nejlepší zpráva.
Běž.
Zlatíčko.
Dopředu, jo. A teď trochu do leva.
Natáhni ruku.
Napravo je pódium. Jo.
Perfektní.
Krásný.
Ahoj.
Jdeš pozdě.
Jak je? Vypadáš skvěle, Hazel Grace.
Já vím. Že jo?
Co se děje, kluci?
Řekni jí to, Gusi.
Chtěl jsem se zúčastnit svého vlastního pohřbu.
Jasně, zúčastním se ho jako duch...
Ale kdyby to nevyšlo, naplánoval jsem si tento předčasný pohřeb.
Připraveni?
Augustus Waters byl strašnej hajzl.
Ale my mu odpouštíme.
Ne proto, že vypadá tak dobře,
nebo proto, že dostal jen 19 let života, i když měl dostat mnohem víc.
- 18 let, brácho. - Kámo, no tak.
Předpokládam, že ti ještě nějaký ten čas zbývá.
Ty mizero, co mě přerušuješ. Měl bys být mrtvej.
Až se někdy v budoucnosti
objeví v mém domě vědci s robotickýma očima
a nabídnou mi, ať si je zkusím,
řeknu jim, ať si je strčí někam...
Protože Gusi, nechci vidět svět bez tebe.
Nechci.
Nechci vidět svět bez Augusta Waterse.
Ale potom si ty robotické oči stejně nasadím.
Jsou to přece robotické oči! Zní to úžasně.
Já nevím.
Tohle je hrozně těžký.
Sbohem.
Jo.
Hazel, pomůžeš mi?
Do prava.
Jo, sedni si. Dobrý.
Je to na tobě, Hazel Grace.
Ahoj.
Jmenuji se Hazel Grace Lancasterová.
A Augustus Waters byl láska mého života.
Náš příběh byl jako milostný epos.
A já o něm nedokáži říct víc, než jednu větu,
protože jinak bych se utopila v louži slz.
Jako všechny milostné příběhy,
ten náš zemře s námi. A tak je to správně.
Doufala jsem, že on bude jednou mluvit na mém pohřbu.
Jo...
Nebudu mluvit o naší lásce, protože nemůžu.
Místo toho budu mluvit o matematice.
Nejsem matematik, ale jedno vím.
Mezi nulou a jedničkou je nekonečno čísel.
0.1, 0.12, 0.112...
A nekonečné množství dalších.
Samozřejmě, že je větší nekonečno čísel mezi nulou a dvojkou.
Nebo nulou a milionem.
Některá nekonečna jsou prostě větší než jiná nekonečna.
To nás naučil spisovatel, kterého jsme měli rádi.
Chci více čísel,
než patrně dostanu.
A Bože...
Chci více dnů pro Augusta Waterse.
Ale, Gusi,
moje lásko,
nedokážu ti ani říct, jak vděčná jsem
za to naše malé nekonečno.
Vydrž...
Dal jsi mi v těch vyměřených dnech nekonečno.
A za to...
Za to jsem ti moc vděčná.
Moc tě miluju.
Já tebe taky.
Augustus Waters zemřel osm dní poté na jipce.
Když rakovina,
která vznika z něj,
zastavila jeho srdce,
které taky vzniklo z něj.
Bylo to nesnesitelné. To všechno.
Každá vteřina byla horší než ta před ní.
Když člověka přivezou na pohotovost,
chtějí, aby ohodnotil svou bolest na stupnici od 1 do 10.
Za ty roky se mě na to ptali stokrát.
A pamatuji si jednou, když jsem nemohla popadnout dech
a měla jsem pocit, že mi hoří hrudník.
Sestra mě požádala, abych ohodnotila bolest.
Nemohla jsem mluvit, tak jsem ukázala devět prstů.
Když se mi udělalo lépe,
přišla za mnou ta sestra a nazvala mě bojovnicí.
Řekla: "Víš, jak to vím?
Označila jsi desítku devítkou."
Ale to nebyla pravda.
Neukázala jsem devítku, protože jsem byla odvážná.
Ukázala jsem devítku,
protože jsem si desítku schovávala.
A teď tu byla.
Ta obrovská strašlivá desítka.
"Nebudu se bát ničeho zlého, vždyť se mnou jsi ty.
Tvoje berla a tvá hůl mě potěšují.
Prostíráš mi stůl před zraky protivníků.
Hlavu mi olejem potíráš, kalich mi po okraj plníš.
Dobrota a milosrdenství provázet mě budou všemi dny mého žití.
Do Hospodinova domu se budu vracet do nejdelších časů."
Augustus Waters tvrdě bojoval mnoho let.
Jeho bitva byla odvážná.
To jsou bláboly, co?
Byl inspirací pro nás všechny.
Pomodleme se.
Děkujeme ti, Pane, za život Augusta Waterse.
Musíme dělat, že se modlíme.
Za jeho sílu a odvahu.
Pane, žádáme, abys byl dnes na blízku
jeho milovaným.
Děkuji, za Vaši přítomnost.
Ve jménu Ježíše.
- Ámen. - Ámen.
A nyní si vyslechneme Gusovu dobrou kamarádku.
Hazel Lancasterovou.
Na tom teď nezáleží, ale byla jsem jeho přítelkyně.
V Augustově domě je krásný citát.
"Jestli chcete vidět duhu, musíte se vypořádat s deštěm."
I v jeho posledních dnech...
Nevěřila jsem ani slovu.
Vždy se usmíval.
Ale to je dobrý.
Věděla jsem, že je to správné.
Pohřby nejsou pro mrtvé.
Jsou pro ty, kteří žijí.
Chceš společnost?
Ne, to je dobrý. Půjdu se na chvíli projet.
Miluju tě.
Ta řeč byla moc krásná.
Uvidíme se brzy. Jeď opatrně.
Můžu?
"Omnis cellula e cellula."
Poslední dobou jsme si s Watersem hodně dopisovali.
Vy teď čtete poštu od fanoušků?
Nenazval bych ho fanouškem. On mě nesnášel.
Ale trval na tom, abych se jeho pohřbu zúčastnil.
Abych ti řekl, co se stane potom.
Tohle je vaše odpověď: "Omnis cellula e cellula."
Všechny buňky pocházejí z buňek.
- Na to nemám náladu. - Nechcete vysvětlení?
Ne, nechci.
Děkuju. Mějte krásný život.
Připomínáš mi ji.
Připomínám hodně lidem hodně lidí.
Mojí dceři bylo osm.
Trpěla...
Trpěla statečně velmi dlouho.
Měla leukemii jako Anna?
Jako Anna.
Je mi to moc líto.
Mně taky. Omlouvám se, že jsem zničil váš výlet.
Nezničil jste ho. Byl úžasný.
Znáte myšlenkový experiment s vozíkem?
Je to obtížný experiment, zvaný "vozíkový".
Philippa Footová byla anglická filosofka.
Pane Bože.
Hazel, snažím se ti něco vysvětlit. Snažím se ti dát, co jsi chtěla.
Ne, nesnažíte.
Jste opilec a pro všechny zklamání. A chci, abyste vystoupil z mého auta.
Abych mohla jet domů, být sama a truchlit.
Tohle si budeš chtít přečíst.
Nechci nic číst. Mohl byste už vystoupit?
Prosím, vystupte!
Můžu jít dál?
Je mi to moc líto.
Jo.
Byla to pocta, že ano?
Milovat ho.
Máš teda představu, co cítíme my k tobě.
Hazel?
Přišel za tebou kamarád.
Víš, jestli ho to bolelo?
Měl problémy s dýcháním.
Jednou prostě ztratil vědomí.
Nic příjemného to nebylo.
Umírání je děs.
Gus tě moc miloval, víš to?
Já vím.
Nemluvil o ničem jiném.
Jo.
Šlo to na nervy.
- Mě to tak nepřišlo. - Já vím.
Dostala jsi ten dopis od svého kamaráda?
Není to můj kamarád.
Jak o tom víš?
Mluvil jsem s ním na hřbitově.
Řekl, že přijel až sem, aby ti ho dal.
Jo, mně už je to jedno.
Nechci už od toho idiota nic číst.
- On to nenapsal. Gus to napsal. - Co?
Gus něco napsal a poslal to Van Houtenovi.
Pane Bože.
"Pane Van Houtene,
jsem dobrý člověk, ale hrozný spisovatel.
Vy jste hrozný člověk, ale dobrý spisovatel.
Myslím, že bychom tvořili dobrý tým.
Nechci vás o nic žádat,
ale pokud budete mít čas. A já viděl, že ho máte plno,
opravte pro mě prosím tohle.
Je to smuteční řeč pro Hazel.
Požádala mě, abych ji napsal a já se snažím, ale...
Hodila by se mi menší pomoc.
Jde o to, že každý chce, aby si ho lidé pamatovali.
Ale Hazel je jiná.
Hazel zná pravdu.
Nechtěla mnoho obdivovatelů. Chtěla pouze jednoho.
A toho taky dostala.
Možná nebyla milována široce, ale byla milována hluboce.
A není to právě to, co všichni chceme?
Když Hazel onemocněla,
věděl jsem, že umírám, ale nechtěl jsem to říct.
Byla na jipce a já jsem se tam na deset minut vplížil
a seděl jsem tam s ní, dokud mě nechytili.
Oči měla zavřené, kůži měla bledou,
ale její ruce byly pořád její ruce.
Ještě teplé
a nehty měla nalakované tmavomodrou barvou.
A já jsem je držel.
Snažil jsem si představit život bez nás.
A jak bezcený svět by to byl.
Ona je tak krásná.
Člověka nikdy neunaví se na ni dívat.
Nikdy si neděláte starosti, jestli není chytřejší, než vy. Víte, že je.
Je vtipná a přitom nikdy není zlá.
Miluju ji.
Můj bože, jak já ji miluju.
Mám obrovské štěstí, že ji miluju, Van Houtene.
Člověk si nemůže vybrat, jestli ho svět zraní nebo ne.
Ale může mluvit do toho, kdo ho zraní.
Já jsem se svou volbou spokojený.
Doufám, že ona s tou svojí taky.
Dobrý, Hazel Grace?"
Dobrý.
Přeložila: Arilka